216 



ofta förekommei- hos Vulgnta, ej heller äro de så utpräglade hvarken till storlek, form eller 

 färg som hos denna afdelning. Dertill kommer att deras inbördes förhållande lios hvarje 

 serskild form är temligen vexlande, ofta inom rätt vida gränser och synes röna starkt in- 

 flytande af ståndorten. Karaktärer, hemtade från inflorescensens indument, äro derför i 

 allmänhet af mindre betydelse inom denna grupp än hos föregående. Dock förekomma 

 äfven här former, hvilka i detta afseende äro synnerligen utpräglade och serdeles konstanta. 

 Stjernluddet är i allmänhet föga utprägladt och vanligen jerant spridt (oftast glest) öfver 

 hela fjällets yta. Mei^a sällan är det anordnadt en tydlig strimma på fjällens ryggar eller 

 i deras kanter. På inflorescensgrenarne och på stjelken, isynnerhet dess öfre del, är det 

 deremot oftast rikligt. Ofta förekomma spridda små stjernhår antingen med stjernlik eller 

 oftast enkel ändcell äfven på stjelkbladens öfre sida. Stjernhåren äro på holkarne van- 

 ligen små och tilltryckta, sällan större och mera löst gyttrade. Glandierna äro i allmänhet 

 mycket små och ofta vid ett ytligt betraktande lätta att föi-vexla med de ofta korta och 

 mörka håren, i hvilka de synbarligen hos en del, om ej de flesta former, alltefter lokahms 

 beskaffenhet kunna delvis öfvergå eller hvilka de i större eller mindre grad kunna ute- 

 sluta. De, äro än mörka, än gulaktiga, allt efter ståndorten och likna ibland något mi- 

 kroglandler, hvilka hos denna grupp aldrig synas förekomma. Sällan saknas de alldeles. 

 Hållen äro som sagdt korta och ofta till större delen af sin längd mörka samt kort hvit- 

 spetsade, mei^a sällan långa, nästan alltid hna. Stundom saknas de alldeles. Sparsam- 

 mare på de yttre, rikligare på de inre fjällen förekomma sma under mikroskop synliga 

 vårtlika eller taggliknande upphöjningar från kuticulan, hvilka förläna fjällen ett gråprickigt 

 utseende och ofta ger dem utseende af att vara klädda af tätt tilltryckt stjernludd. Holk- 

 fjällen äro hos alla flerradiga och jemnt öfvergäende i hvarandra utom hos H. tridentatuin, 

 hos hvilken de äro färre och anordnade som hos Vuhjata. Stjelkbladen äro talrika och 

 öfvergå småningom i korgställningens brakteer. An aftaga de hastigt än långsamt ui)påt 

 i längd. Ofta aftaga de äfven i bredd uppåt men mången gång äro de öfi'e bredare och 

 och tendera att få svagt omfattande bas. De äro oftast jemnt fördelade utefter stjelken 

 eller äro mellanlederna uppåt något längre, hvarvid bladen bli kortare än dessa, hvaremot 

 de nedre bladen vanligen äi-o ända till dubbelt längre än internodiei'na. En basal blad- 

 rosett förekommer aldrig utom på torra och solbelysta eller denuderade lokaler, i hvilket 

 fall en rosett uppstår genom stark förkortning af internodierna mellan liögbladen och de 

 nedersta egentliga örtbladen, men denna företeelse står ej i samband med innovations- 

 sättet, utan är framkallad af de yttre förhållandena, ehuru den likväl i visst fall är ana- 

 log med densamma hos Vidgata. Ur de om hösten anlagda knopparne uppväxa de nya 

 ofvanjordiska stamdelarne. Nederst på dessa kan man se en m. 1. m. jemn öfvergång 

 (i olika grad hos olika former) från de 2 — 3 eller flera, köttiga knoppfjällen af i jemn 

 följd allt högre utvecklade blad till de väl utbildade stjelkbladen; af dessa blad äro de 

 nedersta lågbladlika och små och de följande tilltaga småningom i storlek uppåt. Dessa 

 blad äro äfven, isynnerhet de nedersta och mellersta, af en annan form, nämligen spail- 

 lika till m. 1. m. tunglika, än de fullt utvecklade stjelkbladen och äi'o mer eller mindre 

 men alltid temligen bredt skaftade, samt äro föga eller icke tandade. \'id blomningen 

 äro de vardigen alla ocli stundom äfven några af de närmaste stjelkbladen afvissnade. 

 De äga emellan sig på dessa ftjrmers normala växtplatser m. 1. m. utdragna mellanleder. 



