220 H. DAHLSTEDT, BIDJiAG TILL SYDÖSTRA SVERIGKS HIERACIUM-FLORA. 



ti]] ingen annan rigidum-\\\\ form sa väl som till denna, hvarföre det förefaller mig alldeles 

 t_ydligt, att de ursprungliga Femsjö-exemplaren alltid legat till grund för Fries' beskrif- 

 ningar på denna art, oaktadt han äfven liit, såsom med många andra arter varit fallet, (i 

 sina sednare arbeten isynnerhet) fört äfven andrn lieterogena former. Exemplaren i H. X. 

 III: 4 tillhöra tydligen förhandenvaraiide form, deremot äro exemplaren i H. N. XII: 14 

 något afvikande genom svagare stjernludd på holkai-ne, men detta kan möjligen bero på 

 exemplarens ålder och pressningen. Med tiden mörknar nämligen i herbarier stjernluddet 

 hos alla Hieracier och blir då ofta svårt att märka på holkarne (äfven med tillhjelp af lup). 



Jag har redan nämnt, att denna form i flera af sina karaktärer, såsom i de små och 

 temligen fåfjälliga holkarne och de väl utbildade basalbladen, hvilka ej såsom hos de äkta 

 Äccipitrina nedåt småningom öfvergå i en serie allt eid^lare lågblad, utan hvilka tendera 

 att sluta sig till en mer eller mindre mångbladig rosett vid stjelkens bas, i mycket erinrar 

 om Vulgata. Basalbladen utbildas nämligen med temligen tvärt afbrott ur länga, tunna, 

 fåfjälliga men temligen stora, öfvervintrande knoppar, hvilka ofta redan tidigt på hösten 

 utveckla sig till små rosetter, väl skilda frän de hos de äkta Äccipitrina stundom prolep- 

 tiskt under milda höstar ui- de tjocka, mångfjälliga öfvervintringsknopparne utväxande 

 rosetterna, hvilkas blad äro föga differentierade och alltid ha karaktär af mera utvecklade 

 lågblad. Bladrosetten är hos ifrågavarande form, hvilken liksom mänga former af Vvlgata 

 tillhör subrigidum-ty pen, i allmänhet ej tät och mångbladig utan något gles genom de 

 något sträckta internodierna och fåbladig. Bland gräs och hr)gre örter uppstiga basal- 

 bladen med långa internodier m. 1. m. högt på stjelken och afvissna här oftast tidigt. 



Den sluter sig rätt nära till sådana former af Vulgata som H. ^striaticeps Dahlst., 

 H. *acroleucum Stenstr. m. fl., så att den på nästan lika starka grunder kunde betraktas som 

 n}'ssnämda formgrupps mest rigidum-arUiåt utbildade form. H. *dcedalum Ste>'STR., hvilken 

 i karaktärer synes intermediär mellan H. *acroleucum Stenstr., om hvilken den erinrar 

 till holkarne och ifrågavarande foi'm, hvilken den liknar i bladform och habitus, förenar i 

 viss grad dessa sistnämda former med hvarandra. I södra Norge finnas dessutom mycket 

 liknande och analoga former, hvilka synas ha H. *striaticeps Dahlst. till utgångspunkt. 



Det är derföre med stor tvekan jag för denna form till Rigida. I hvilket fall som 

 helst kan den uppfattas som en tydlig medelform mellan denna grupp och Vulgata. 



Ifrågavarande form är framförallt utmärkt genom sina ofvan ljust gröna och under- 

 till (stundom på båda sidor) något glaucescenta blad, af hvilka de nedre på denuderade 

 platser samlas till en glesare, sällan tätai-e bladrosett, hvilken utan förmedlande öfvergång 

 af lågblad uppstår ur tunna, fåfjälliga, öfvervintrande knoppar, genom talrika, lancettlika, 

 långspetsade stjelkblad med i hvardei-a kanten enbart eller kraftigare utbildade o — 4 

 långa, framåt eller utåtrigtade fliktänder, blandade med korta tänder, genom lina, smala 

 grenar och korgskaft, hvilka äro glest till tätt stjernludna. de sednare ytterst kort och 

 temligen tätt finhåriga och närmast under holkarne tätt klädda af mycket små glandier, 

 samt genom små grönbrokiga holkar, klädda af korta m. 1. m. täta har och glesare små, eller 

 ytterst små glandier samt sparsamt stjernludd, hvilket i kanterna af fjällen bildar en 

 smal, men mot den blekgröna, grundfärgen vanligen föga framträdande, hvitaktig strimma. 

 Efter torkning är deiuia likväl stundom svår att iakttaga. På de Friesiska exemplaren i 

 H. N. XII: 14, hvilka i allt öfrigt öfverensstämma med de här beskrifna, Inarför jag för- 



