236 H. DAHLSTEOT, BIDRAG TILL SYDÖSTKA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 



levissime stellata^ pilis sparsis — densiusculis glandulis brevibus • — minutis sparsis 

 — densiusculis obtectse. Calathidium sat obscure luteuin subplenum. Ligulce apice 

 glabraj. Stylus + ferrugineus fuscohispidulus, siccus + fuscescens.. 



En serdeles utmärkt och egendomlig form, i viss män erinrande om en del former 

 af H. sparsifolium Lbg., hvilken onekligen är nära befryndad med en del former af H. 

 rigidum Hn. Isynnerhet påminner den om den i mina Hier. exs. fasc. III, n. 70 

 utdelade och af K. O. E. Stenström i Värml. Archier. 1889 beskrifna formen ni H- sparsi- 

 folium Lbg., hvilken den mycket liknar till habitus och till de ofta hälft omfattande eller 

 åtminstone breda bladbaserna, men den är väl skild genom mindre rik hårighet på blad 

 och stjelk, bredare blad med skarpare och smalare tänder och m. 1. m. långt utdragen, 

 skarp spets (ej med m. 1. m. jeinnbred och derpå hastigt hopdragen trubbad och kort spets 

 som hos nyssnämnda form), genom smalare, mindre bredtrubbiga och spai'sammare korthåriga 

 men äfven glandelhariga fjäll och mörkare blommor samt mera orent färgade stift. Den 

 karaktäi-iseras framförallt genom sina nästan ovala till aflånga, breda, få och korttandade 

 eller nästan helbräddade nedre blad, hvilka ofta än äro skaftade med korta, breda och 

 vid basen vingade m. 1. m. omfattande skaft, än nästan alldeles oskaftade och mycket 

 omfattande, vidare genom de derpå följande bladens ofta nåaot rhombiska eller gigliknande 

 form, genom de öfre bladens breda och ofta äggrunda, eller kort vigglika, och isynnerhet hos 

 lågväxta former något omfattande eller åtminstone med breda fästen försedda baser samt 

 slutligen genom inflorescensen, hvilken hos spädare exemplar är fåblomstrig, hos gröfre 

 individ mångbloinstrig och rikgrenig samt vanligen gles med upprätta eller snedt upp- 

 rätta, öf ver skjutande, långa grenar. Bladen äro af en karaktäristisk dunkelgrön färg, 

 ofvantill matta eller svagt fettglänsande, undertill gråaktigt eller lökgrönt glaucescenta, och 

 vid torkning lätt svartnande. De nedre och mellersta bladen hafva vid basen på hvardera 

 sidan 3 — 4 små, glest sittande, smala och skarpa uddtänder, hvilka sällan uppstiga till bladets 

 midt. Mången gång äro på något af bladen de öfre ensamt eller kraftigare utvecklade, 

 hvarigenom bladet far en m. 1. m. rhombisk form. I detta fall är bladet ej sällan nedom 

 midten hopdraget och derefter till den halftomfattande basen nästan jemnbredt eller lång- 

 samt afsmalnaude och ofta vid fästet m. 1. m. utvidgadt. De öfre bladen äro vid sin bas 

 hos späda exemplar kort tandade och mera lancettlika, hos kraftigare exemplar långt o — 4- 

 tandade af utåt eller något framätrigtade, skarpa, smalt triangulära, ofta olikstora, mera 

 närmade tänder eller flikar. Hos dessa sednare äro bladen ofvan sin midt hastigare hopdragna 

 i en mycket lång och skarp, helbräddad spets. Hos spädare exemplar är spetsen kortare och 

 småningom afsmalnande. På soliga och torrare lokaler är hårigheten på örtståndet riklig 

 och tät, på holkarne äro deremot de enkla håren sparsammare men glandierna mera förher- 

 skande. I skugga blir örtståndets hårighet glesare, holkarnes hår deremot rikligare och 

 längre och, derigenom att glandelharen ofta äro sina, åtminstone till utseendet talrikare 

 än dessa. Stjelken är isynnerhet på soliga ställen nedtill lefverfärgad eller lifligt i-öd- 

 violett, hvilken färg ofta uppträder äfven på de nedre bladen, starkast på undersidan men 

 äfven, fastän fläckvis och mindre utpräglad, på de öfre bladens undersida. Ej sällan blir 

 öfversidan af de yttre bladen helt eller delvis och spetsarne af ett och ainiat af de öfriga 

 lifligt blodröd. Mycket ofta händer att några af de yttre och ibland äfven ett och annat 



