KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINOAR. BAND 26. N:() 6. 39 



och ej häller synes mig O. laciiiiata böra inbefattas under O. cornu arietis, om ock mellan- 

 formen mellan de typiskt utbildade ej helt och hållet saknas. O. laciniata har vanligen 

 det upprätta partiet större, försedt med vägiga tillväxtstrimmor, som oftast äro utdrtigna 

 i platta taggar, saknar de hos O. cornu arietis förekommande ocli i syimerhet vid hvirf- 

 larne utpräglade långsgäende ribborna; tillväxtstrimmorna hos O. cornu arietis äro ej 

 vägiga och stå tätare. O. laciniata har vanligen betydligt större fastväxningsyta. Öfvei'- 

 skalen äro däremot så lika att de knappt kunna skiljas. 



O. cornu arietis är allmän vid Kjuge och saknas, såsom ScHrA'TER påpekat, på de 

 mest utpräglade Mammillatuslokalerna t. ex. Ignaberga och Balsberg, och är väl snarast 

 att anse såsom karakteristisk för ]\Iucronatazonen. 



Ostrea laciniata Nilss. 



1827. Charaa laciniata NiLSS: Petr. Suen., s. 28, t. 8, iij='. 2. 



» Ostrea incurva » » :> , s. 30, t. 7, fig. (5. 



1870. Exogy ra laciniata SCHLLITEK: N. .T. s. 938. 



189 . Ostrea • HOLZAPFEL: Moll. Aacli. Kreide, s. 254. 



Om dess förhällande till O. cornu arietis är under denna art redogjordt. Schluter 

 var den förste, som påpekade denna arts stratigrafiska vigt och dess förekomst i Igna- 

 bergakalkstenen och i Tyskland Quadraterdvreide såsom ett bevis för bägge dessa bildnin- 

 gars ekvivalens. I Sverige förekommer dock O. laciniata, dit ock O. inciu-va Nilss. hör, 

 äfven, om ock sällsyntare, i Mncronatakritan såsom vid Kjuge och Mörby, hvaremot den 

 är funnen på nästan alla Mammillatus lokaler och tydligen har sin hufvudutbredning 

 inom denna zon. 



Grupp å. 

 Ostrea acutirostris Nilss. 



1827. Ostrea acutirostris NILSSON: Petr. Suec. s. ,B1, t. 6, fig. 6. 



Tillsammans med de två följande arterna bildar denna en sammanhängande serie, 

 inom hvilken 3 ■arter kunna urskiljas, hvilka dock äro med hvarandra nära förbundna 

 genom ej alltför sällsynta mellanformer, så att det stundom är omöjligt att afgöra, till 

 hvilkendera af dem ett eller annat exemplar rätteligen bör föras. Det synes dock lämp- 

 ligast att bibehålla dessa 3 arter, hvilka med samma allmänna byggnad — långsträckta, 

 spad- eller tungformiga, vanl. ej mycket olikstora skal, med inga eller helt svaga ribbor 

 och ingen eller obetydlig fastväxningsyta — hufvudsakligcn skiljas frän hvarandra genom 

 ligamentbandets riktning och form, som hos O. acutirostris är rakt och spetsigt, hos O- 

 curvirostris bågböjdt, under det att O. scaniensis är fastväxt med en större del af umbo- 

 nalpartiet och har rak men åt sidan riktad ligamentgrop. Detta i deras typiska former, 

 mellan hvilka dock såsom ofvan nämdes, mellanformer finnas. Huruvida de såsom O. 

 acutirostris och O. curvirostris från Maestricht och mediterrana kritbildningar anförda 

 formei'na verkligen äro identiska med de svenska, synes mig ingalunda afgjordt. 



