4 P. J. HELLBOM, NORRLANDS LAFVAR. 



Efter medlet af 1850-talet, då i Sverige liksom annorstädes lichenstudiet genom 

 mikroskopets användande tog en raskare fart, funnos väl i Upsala forskare, som med 

 god framgång omfattade den nya riktningen, men livarken Norrland eller ens de 

 svenska fjellen kommo då i åtanke, utan dels Gotland dels det nordliga Norge tilldrog 

 sig allt intresse — det förra sannolikt med anledning af Stenhammars sällsynta och 

 öfverraskande fynd derstädes, det senare genom den lockande utsigt till lysande upp- 

 täckter, som öppnats af Waiilenberg och Sommerkelt. 



Förtjensten att först med allvar hafva fäst uppmärksamheten på lafvegetationen 

 i det nordliga Sverige, företrädesvis fjelltrakten, tillkommer onekligen Chr. Stenhammar, 

 som ofta beklagade, att man ständigt beträffande lafvarne skulle höra talas blott om 

 Norges fjcll och icke alls kände hvad som kunde finnas i de svenska fjelltrakterna. 

 Det var genom hans åtgärder, som år 1864 en preliminär undersökning af vår största 

 fjelltrakt (Lule lappmark) kom till stånd, hvarvid på genomresa ett och annat fynd 

 gjordes äfven i Norrland. Det gynsamma resultatet uppmuntrade till efterföljd och 

 Stenhammars älsklingstanke, att våra egna fjelltrakter borde undersökas, vann del- 

 tagande äfven i Upsala, så att redan 1866 en forskningsresa derifrån företogs till vår 

 andra stora fjelltrakt, Herjedalen. Genom inträffande gynsamma omständigheter och 

 det i Upsala nyväckta intressets fortfarande lifaktighet, stärkt genom de vackra upp- 

 täckterna i Herjedalen 1866, kunde undersökningen af detta landskap ytterligare kom- 

 pletteras under det följande året. Dessa forskningar hafva tid efter annan fortsatts 

 och utsträckts äfven till Jemtlands fjell och de lägre trakterna och slutligen till 

 Norrlands alla landskap. Härigenom har Norrlands lafvegetation blifvit mer och mer 

 känd och lemnat allt rikare bidi-ag till kännedomen om Sveriges lafflora. Härigenom 

 är ock ådagalagdt, att lafvegetationen i det nordligaste Sverige kan i artrikedom (med 

 undantag af några få arter, hvilkas tillvaro betingas af hafvets omedelbara närhet) 

 fullt ut mäta sig med den i Norge, — ett förhållande, som för 30, ja endast för 20 

 år tillbaka, icke ens skulle ansetts tänkbart. 



Att i en afhandling sammanfatta allt hvad man känner om Norrlands lafvegetation, 

 har i många år varit min afsigt och har jag för detta ändamål företagit flerfaldiga 

 resor inom området och minst 2 gånger besökt hvarje provins af detsamma. Men 

 fältet är utomordentligt vidsträckt och ju mer kunskapen vidgats, desto klarare har 

 jag ock insett, iiuru mycket återstår att undersöka och har derför vanligen ansett en 

 ny resa beliöfiig, innan ett något så när nöjaktigt resultat kunde anses vara vunnet. 

 Med tacksamhet erkännes, att Kongl. Vet. Akademien de flesta gånger lemnat ett efter 

 sina små tillgångar frikostigt understöd, utan hvilket det skulle varit omöjligt för mig 

 att företaga dessa resoi\ Då det emellertid skulle erfordras mer än en mansålder för 

 att fullständigt undersöka ett så vidsträckt område, har jag beslutit, att, ehuru några 

 trakter t. ex. nordvestra delen af Ångermanland och norra delen af Westerbotten äro 

 alldeles oundersökta, nu publicera hvad jag har mig bekant, och måste följaktligen 

 åtnöja mig med den långt ifrån fullständiga framställning af Norrlands lafflora, som nu 

 kan lemnas, dock med den lugnande förhoppningen, att »Quas praBsenti operi desunt, 

 ea suppleat a^tas.» 



