KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 20. N:0 8. 7 



fjelltrakt med ständigt snöhöljda fjälltoppar, hvilken terrasslikt sänker sig inot öster 

 och småningom öfvergår först i en lägre fjelltrakt med kala toppar och slutligen i 

 skogbeväxta bergshöjder, hvilka i en del af området gå ända ned till hafskusten. 



Att efter lafvegetationen söka indela ifrågavarande område i särskilda regioner 

 är i mänga afseenden vanskligt. Hafskusten företer med undantag af ett par arter, 

 träffade på enstaka lokaler, ingenting egendondigt. Afven den eljest naturliga indel- 

 ningen i fjelltrakt och skogstrakt blifver med afseende pä lafvegetationen föga exakt, 

 enär åtskilliga fjellarter träffas långt ned i skogsregionen och i ett par landskap, 

 Ångermanland och Westerbotten tränga sig ända fram till hafsstranden och å andra 

 sidan många allmänna arter från de lägre trakterna rycka ända upp på fjellplatåerna. 

 Det synes mig derför lämpligast att vid framställningen af lafvegetationens allmänna 

 drag följa den gamla landskapsindelningen och dervid framhålla först hvarje landskaps 

 naturbeskaffenhet, såvidt detta är förenligt med afhandlingens syftemål och sedan derpå 

 grundade egendomligheter i licheniskt afseende, hvarvid tillika skall omnämnas, genom 

 hvilka forskares samverkan den närvarande kunskapen om hvarje särskildt landskaps 

 lafflora vunnits. 



Norrland, taget i den utsträckning, som nyss angifvits, innefattar, som bekant 

 är, följande landskap: Gestrikland, Helsingland, Herjedalen, Jemtland, Medelpad, Ånger- 

 manland och Westerbotten. 



1. Gestrikland. 



Det sydligaste och minsta (39 sv. qv. mil) af Norrlands landskap, mellan Bott- 

 niska viken och Dalarne. I norr begränsas det af skogstrakten Ödmården, i söder 

 delvis af Dalelfven. Ar i öster och söder ett lågland, i naturbeskaffenhet öfverens- 

 stämmande med norra Upland. I norr och vester öfvergår det till ett högland af 

 samma natur som Helsingland och östra Dalarne. Nästan midt i landskapet ligger 

 Storsjön med utlopp till Geflebugten genom Gafvel- 1. Gefleån, som har en mängd min- 

 dre tillflöden. Största delen af landskapet är betäckt af barrskog på granit- 1. gneis- 

 grund. På öarne i skärgården, särdeles på Limöarne, förekommer kalksten, som dock 

 icke anträffats i fast klyft. I Thorsåkers socken uppträder kornig kalksten längs 

 stranden af en liten sjö, kallad Igeltjärn. 



Landskapet, ehuru af så ringa utsträckning, är dock i licheniskt afseende endast 

 ofullkomligt undersökt. Det är nemligen endast 2 trakter, som blifvit något så när 

 genomforskade, Gefles omnejd och en del af Thorsåkers socken. Den förra är en af 

 gammalt undersökt trakt. Der börjades 1808 af C. J. Hartman (då lärjunge vid Gefle 

 Gymnasium) i förening med en af hans kamrater Cl. O. Östling en flitig undersök- 

 ning af traktens växter. Östling egnade sig i synnerhet åt lafvarne och fortsatte 

 detta studium till sin död 1823. På grund af Ostlings forskningar uppräknas i Flora 

 Gevaliensis (af C. & Rob. Hartman 1848) omkring 118 lichener. Lafstudiet fortsattes 

 sedermera af J. A. Hartman (f 1882), som i »Gefletraktens Växter» (af Rob. Hartman 

 1863 uppgifver omkring 139 arter med lokaler för de sällsyntare. Senare bidrag ha 

 lemnats af Rob. In de Betou (1873) och af mig efter några dagars vistelse derstädes 

 (1875), så att traktens kända lafarter nu torde uppgå till omkring 200. 



