KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 20. N:0 8. 15 



lina, Cetraria soepincola (i chlorophylla, Lecanora subfusca, Cyphelium tympanellum och 

 tigillare. 



Pcå flyttblock vid landsvägen inom byn förekomma Lecanora subfusca var. cam- 

 pestris, Rinodina milvina och confixigosa och på glimmerskifferklipporna längre vesterut 

 Acarospora fuscata ci peliocypha och />' rufescens, Rhizocarpon geminatum och obscuratum 

 * roridulum samt något längre åt vester på tall Biatora 2}/>'Ce<^stigma och turgidula och 

 på torra enbuskar Cetraria juniperina ymnig och fruktbärande. 



Funnäsdalsbergets hufvudmassa består af en till »trappgruppen» hörande bergart 

 (hyperit, diabas 1. öfvergångar mellan begge till diorit) med i allmänhet branta sidor, 

 ställvis betäckta med granit och lerskiffer samt spridda block af glimmerskiffer och 

 någon gäng dolomit. Den norra sidan är lodrät och der visar sig bergets egentliga 

 kärna (»trappen»), som eljest träder i dagen endast på de högsta topparne. Bergets 

 tillgängliga branter äro beväxta med träd och biiskar af hvarjehanda slag ss. björk, 

 asp, en, sälg och högre upp gran, mellan livilka uppsticka nakna eller mossklädda 

 stenhällar eller spridda flyttblock. Högre upp växer endast björk (»björkregionen»). 

 Bergets hjessa, som således skjuter upp i den alpinska regionen är delad i flera nästan 

 jemnlöpande ryggar, åtskilda genom en större 1. mindre dalgång. I den största dal- 

 sänkningen mellan första och andra åsen ligger en liten sjö, från hvilken en liten 

 bäck slingrar sig genom den björkbeväxta dalen till norra branten, der den, bildande 

 ett litet vattenfall, störtar sig utför den lodräta bergväggen. 



Funnäsdalsbergets branter äro i allmänhet föga undersökta. De på stenhällarne 

 och flyttblocken allmännast uppträdande lafvarne äro Parmelia centrifuga, Rhizocarpon 

 geographicnm, Aspicilia cinerea & cinereorufescens samt någon gång Stereocaulon denu- 

 datum; på mossiga stenar förekomma sällsyntare Massalongia carnosa, Gyalolechia. 

 nivalis och Normandina viridis. Enbuskarne sakna sällan Biatora cinnabarina och 

 Varicellaria rhodocarpa, på ung asp träffas stundom utom vanliga arter Bacidia vermi- 

 fera f. rhodaspis och Leptorlinpliis tremulw, på björk Biatora fuscescens och på utdöda 

 grenar af Salix caprea (ehuru sällsynt) Biatorella microhcBma, ochropJiora och conspur- 

 cans, Biatorina Neuschildii och Bacidia Beckkausii />' policena. 



På sydvestra sidan vid barrskogens g;'äns träffas på gamla stubbar efter barrträd 

 Lecanora effusa ft ravida och y hypopta, Calicium, trachelinuin och trahinellum. Högre 

 upp, på ställen, dei' vådeld för någon tid sedan härjat, företer marken en verklig 

 profkarta på Cladonia arter, de flesta i vackra och yppiga former: Cl. cormtcopioides, 

 a.maurocrwa, bellidiflora, deformis, carneola, botrytes, furcata, decorticata cc macroj)hyUa 

 och /i ptrimaria,, uncialis, rangiferina, och var. alpestris. 



På nordöstra sidan af berget växa Gyrojyhora vellea (med fr.), spodochroa och 

 hirsuta, Peltigera scabrosa, polydactyla !'> coUina, Nephroma papyraceum, tomentosum & 

 arcticum, på lerskiffer Cyplielium tympanellum och Phylliscum endocarpoides och högre 

 upp vid .sjelfva randen af fjellplatån Catolechia pulchella. 



Bergets högsta åsar, synnerligast den östligaste, ehuru den på senare tider till 

 en del blifvit afbränd, hysa en särdeles vacker och yppig vegetation af jordlafvar. 

 Hufvudmassan häraf bilda Cetraria nivalis och cucullata (båda med frukt), Alcctoria 

 ochroleuca « rigida (äfven med frukt) och nigricans, Cornicidaria divergens, Parmelia 



