4 A. E. NORDENSKIÖLD, 



af r2 till oor2 (i det hexagonala systemet), den forskare, från hvilkens iakttagelser dessa 

 uppgifter äro beräknade; — i det rhombiska systemet: ämnet, den till jemförelse valda 

 formen, förhållandet af axlarna i denna form, lutningen af oop till oopco och af ccpco 

 till poo, den forskare, från hvilkens iakttagelser dessa uppgifter äro beräknade; — i det 

 monoklinoedriska systemet: ämnet, de till grundoktaeder valda augitparen ') , orthodiago- 

 nalens förhållande till klinodiagonalen och hufvudaxeln i denna grundoktaeder, hufvud- 

 axelns lutning emot klinodiagonalen, lutningen af oop till (oopco) och af (poo) till (ccpco), 

 den forskare, från hvars iakttagelser dessa uppgifter äro beräknade. Om en axel är an- 

 gifven = ett decimalbråk x en enkel multipel (t. ex. 0,7496 x §), så är vid beräkningen 

 af vinklarna intet afseende fästadt vid denna multipel. Ett frågetecken är satt framför 

 de ämnen, vid hvilka alltför invecklade axel-coefficienter blifvit använda, att deras isomorfi 

 skulle kunna anses för bevisad. 



En del af nedanstående isomorfa grupper äro här för första gången sammanställda, 

 andra åter äro redan längesedan kända, isynnerhet genom undersökningar af Mitscherlich, 

 G. Rose, Rammelsberg, Marignac, Schabus, Gmelin, Kopp, Breithaupt, Hausmann, Brooke, 

 Kobell, m. fl. Det har dock beklagligen icke varit möjligt för mig att vid hvarje enskilt 

 grupp angifva den eller de som först sammanställt densamma. 



Det vore ganska lätt att sammanställa isomorfa grupper, om man kunde på förhand 

 bestämma: l:o huru mycket axlarna och vinklarna af tvenne isomorfa ämnen kunna skilja 

 si°" ifrån hvarandra; 2:o huru invecklade axel-coéfficienter man eger rätt att använda. 

 Men så länge detta icke är afgjordt, måste läran om isomorfin i hög grad bero på hvarje 

 enskildt forskares uppfattning af dessa begge punkter. Hvad den förra beträffar, så skulle 

 jag anse, att kristallografiskt isomorfa ämnens vinklar ofta äro ganska betydligt olika. 

 Man kan nemligen i allmänhet betrakta ett ämnes axelförhållanden såsom någon funktion 

 af dess molekylar-konstanter. Så länge denna funktion genom en mer eller mindre genom- 

 gripande förändring i den kemiska sammansättningen blott förändras till sin storlek, icke 

 till sin beskaffenhet, stores icke isomorfin, och det är omöjligt att på förhand afgöra, 

 inom hvilka gränsor en sådan så att säga kontinuitet eger rum. Jag tror derföre, att då 

 den theoretiska kristallografin en gång hunnit så långt, att man kan beräkna kristallformen 

 af hvarje kemisk förening, man äfven skall finna att ämnen, hvilkas axelförhållanden gan- 

 ska betydligt afvika ifrån hvarandra, hafva sina molekyler på ett alldeles likartadt sätt 

 lägrade emot hvarandra, äfvensom att den fullständiga kristallografiska överensstämmel- 

 sen emellan tvenne andra ämnen stundom är fullkomligt lika tillfällig som t. ex. det för- 

 hållandet, att sinus för en viss vinkel någon gång betecknas med samma siffror som loga- 

 ritmen för ett visst tal. Hvad åter den sednare omständigheten beträffar, så finner inan 

 visserligen vid åtskilliga mineralier sekundära former med ytterst invecklade tecken (t. ex. 

 enligt Descloizeaux vid qvarz, enligt Gadolin vid cassiterit), men det är dock föga sanno- 

 likt, att en sådan, antingen allsicke förekommande eller föga utbildad, invecklad sekundär 

 form skulle utgöra den egentliga grundformen. Användandet af dessa invecklade mul- 

 tipler, för att förklara tvenne ämnens isomorfi, torde således icke vara berättigadt. I det 

 följande har jag blott ytterst sällan och blott då, när en fullständig stökiometrisk öfver- 



') De monoklinoedriska former, hvilka ligga emot den spetsiga vinkeln, äro alltid betecknade med +, de som 

 stå emot den trubbiga med — . 



