36 J. c. MOBKKG, OJI LIAS I SYDÖSTHA SKÅNK. 



större bredd i förliållande till höjden. Högerskalets orneriug är pa afbildiiiiigeii delvis 

 mera lik den vår art tillkoniiiiaiide; skalets främre öra har dock nedtill en djup inskär- 

 ning, är veckadt samt försedt med några radierande ribbor (cotes). P. suhulatus RIunsteij 

 (GoLDFUSS, Petr. Germ. II, s. 73 (69), t. 98, fig. 12) är enligt Bbauns (Untere Jura, s. 

 393) synonym med P. glaher Hkhl, P. Hehlii D'Orb. och P. calvus Goldf. och således en 

 särdeles varierande art, hvilken stundom har ganska starka radierande veck, stundom åter 

 nästan är alldeles slät. Vissa former af arten äro ganska lika vår, särskildt hvad deras 

 allmänna form och habitus beträffar. Någon identiiiering med P. Lundgreni kan dock 

 ej komma i fråga, dels pä grund af den egendomliga tvärliniei^ingen af de koncentriska 

 zonerna, hvilken är utmärkande för vår art, dels på grund af olikheten i bygnaden af 

 högre skalets främre öra. Detta har nämligen å P. subulatus, i motsats till å vår art, 

 betydligt längre öfverkant än underkant, i det att det vid basen är dju])t inskuret. 



Arten förekommer ganska talrikt vid Kurremölla. Afven vid Fylans tegelbruk äro 

 ett par exemplar anträöade. 



Pecten subulatus Munstkh? 



TaH. I, tig. 33. 



? 1834 -1840 Pecten subulatus, Goldtoss, Petr. Gerin. II, s. 73 (69), t. 98, lig. 12 b. 



Endast ett fragment, saknande hela öfre delen, är funnet '). Någon fullt säker 

 bestämning kan derföre ej göras. Dock anser jag att man med temligen stor visshet 

 kan föra det till denna art. Vid beskrifning af P. Lundgreni har jag lemnat synonomi- 

 förteckning till P. subulatus Munster, hvadan jag här ofvan blott anfört den figur, som 

 erbjuder största likhet med exemplaret i fråga. Fossilet, som är plattadt, konvext, visar 

 att ursprungliga bredden varit omkring 2.5 ram., således betydligt större än den, som 

 uppnås af P. Lundgreni. Skalet är temligen tjockt, perlemorglänsande, betäckt med 

 ytterst fina, skarpa, koncentriska strimmor, af hvilka en och annan genom svaga, kon- 

 centriska undulationer blir mera framträdande. Från umbo utstråla talrika, ytterst svaga, 

 långsgående veck eller linier. Någon annan ornering kan ej iakttagas. 



P. subulatus har stor vertikal utbredning. Den börjar redan i psilonotusskikten 

 och tinnes ännu i lag med .4. Jamesoni. 



Det beskrifna exemplaret härrör från Kurremölla. Ett fragment från »Tosterups 

 vestra gräns» torde möjligen äfven böra räknas till denna art. 



Avicula (Oxytoma) insequivalvis Sow. 



Tafl. I, tig. 34—30. 



1834-1840 Auicala iiuvqwivalcis, Goi,ui'uss, Petr. Germ. II, s. 130 (122), t. 118, tig. I. 



1838 » » , FoRCHHAjiMER, Bonilioliiis Kulf., s. 49, t. 4, tig. 19—22. 



1852 )j siiiemiii-iensis, Chapuis et Dewalöue, Terrains secondaires, p. 205, pl. 26, tig. 4. 



1867 >> » , DuMORTiER, Etncles paléoiit., p. 68, pl. 15, tig. 8. 



') .Viiiui ett exemplar, betydligt l)ättre bevaradt, har sedermera anträffats vid Kurremölla. Undersökning af 

 detta senaste fynd styrker min tro att bestämningen är tillförlitlig. 



