54 J. c. MOBERG, OM LIAS I SYDÖSTRA SKÅNE. 



starkt. Umbonala partiet är förscdt iiiecl Hiia, skarpa, koncentriska fåror. A öfriga delen ut- 

 görcs hutVudsakliga orncringen af smala, radierande faror, skilda af rundade åsar. De radie- 

 rande fårorna äro böjda i en framåt konkav båge samt rigtadc mot umbo, soin de dock ej nå. 

 Endast 3 å 4 i bakre kanten komma så långt upp, att de korsa de koncentriska fårorna 

 ä umbonalpartiet; de upphöra dock 0,5 å 1 mm. från umbos spets. (Detta förtjenar att 

 särskildt frandiällas derföre, att ynglet sålunda har ett frän de fullvuxna betydligt afvikande 

 utseende. Ett dylikt ungt individ, endast 1 mm. i längd och höjd, är afbikladt å tafi. II, 

 lig. 19). På llertalet exenjplar visar sig de radierande ribbornas antalvara i det närmaste 

 30. I så fall synas de å bakre ändan belintliga stå ganska tätt och vara föga bredare 

 än mellanliggande fåror. Stundom tyckes förhällandet vara likartadt vid allra främsta kanten. 

 De mellanliggande 5 k 8 ribborna äro deremot betydligt bredare än såväl öfriga ribbor som 

 ock deras mellanliggande fåror. A bättre bevarade exemplar visar sig dock att dessa 

 ribbor i sin tur genom något grundare längdfåror klyfvas i 2 k 3 smalare, hvarigenom 

 skalets alla längdribbor och fåror erhålla ungefär samma storlek. Då fossilen äro särdeles 

 väl bevarade, kan man derföre uppskatta samtliga ribbornas antal till 40 och derutöfver. 

 Tvärs öfver ribborna förlöpa såväl talrika, ytterst lina, tillväxtstrimmor, som en del, tyd- 

 ligen på skalets intermittenta tillväxt I:)eroende, gröfre fåror eller terassformiga linier. 

 Dessa senare vexla mycket till styrka och antal (3 ä 12). Inre ventralranden är starkt 

 krenelerad. Flere af de mindre exemplaren visa, då de äro väl bevarade, en något af- 

 vikande habitus (se lig. 20, tall. II) '). A dessa äro nämligen de koncentriska strimmorna 

 särdeles starka och deras mellanrum bilda ofta å ribborna nästan små ^äll. I allt annat 

 stämma de särdeles väl med öfriga exemplar. 



Med vår art har Cardmm (Cardita) Hehertl Terquem sp. största slägtskap. Enligt 

 Terquem's afbildning (Etage inf. liasique, pl. XX, fig. 10) är C. Hehertl teraligen ovalt 

 rundad, på tvären utdragen samt har betydligt mindre böjd ventralrand än vår art. I 

 detta sistnämda hänseende synas ock öfriga, talrika, i fråga om konfigurationen temligen 

 skiljaktiga, afbildningar alla öfverensstämma. Såsom vidare åtskilnad uppgifves (se Brauns 

 1. c.) ett mindre antal radierande ribbor, samt mera otydlig, koncentrisk striering. Granska 

 vi åter de afbildningar, som olika författare lemnat af vår art i fråga, iinna vi först, att 

 Phillips' afbildning är för illa utförd, att en jemförelse dermed skulle lända till någon 

 nytta. Goldfuss äter lemnar en särdeles klar bild, som väl stämmer med våra exemplar; 

 den är dock, i jemförelse med dessa, väl uppdrifven i främre delen, hvadan den också 

 får mera utpräglad rhombisk form. Emellertid anmärker Goldfuss äfven, att mera 

 triangulärt rundade former förekomma. Så beskafiadt är också det exemplar, som af- 

 bildas af Dumortier 1. c. 



C. midticostatum förekommer nästan allestädes i mellersta Lias. Brauns anför den 

 från lag med Am. Jamesoni och vidare upp i lag med Am. Davoei samt dessutom nere i 

 lag med Äm. Bucklandi. Tåte anför den från lagen med Am. Jamesoni, Am. margari- 

 tatus och Am. spinatus. 



Hos oss är arten en af de allmännaste. Öfver 100 exemplar äro insamlade från 

 Kurreniölla; ett par äro funna vid »Kylans tegelbruk» samt »Tosterups vestra gräns». 



') Bättre exemplar, som sedermera funnits, bestyrka de iakttagelser som först gjorts ä detta fragment. 



