KONGL. SV. VET. AKADEMIENS IIANDLINGAK. BAND. 22. N:(> 6. fi9 



[Innersta vinduingarne äro mestadels förstörda; det har doek lyekats mig att derur uttaga 

 ett mindre styekc, hvilket visar, att vid ungefär 19 mni:s diameter finnas i externkanten 

 knölar å ribborna (tafl. III, fig. 1 d)]. Något mer än 2 vindningar äro fullt synliga och 

 Jeraförelsevis väl bevarade; å den inre äro ribborna smalare och skarpare. Skalet är å 

 såväl denna som yttersta vindningen försedt med fina tvärstrimmor, parallela med rib- 

 borna. Dessa senare, som å yttersta vindningen uppgå till ett antal af närmare 60 

 stycken, visa här ett egendomligt förlopp. Mellan sömmen och sidan på nafvelytan äro 

 de svaga, något bakåtböjde; på sidan löpa de nästan rätlinigt, snedt framåtrigtade, ända 

 tills de nått sista fjerdedelen af sidans höjd, då de böja sig mera framåt, för att öfvergå 

 externsidan i en jemn, något framåt konvex, båge. Somliga ribbor visa på den raka 

 delen en ytterst lindrig framåtbugtning. — Det tafl. III, fig. 2, afbildade fragmentet visar 

 ovanligt starka ribbor och synes mest jemförligt med Quenstedts varietet costosus. 



Utom de 3 afbildade exemplaren finnas 2 individ, tillhörande ungdomsstadiet; 

 visserligen har jag funnit ännu ett par Ammonitfragment, men dessa äro dock ej fullt 

 bestämbara. Alla exemplaren äro funna vid Kurremölla i ett och samma lager. 



Enär yttre och inre vindningarne sällan finnas i behåll på ett och samma exemplar, 

 kan vid bristfällig beväring lätt misstag ega rum. Inre vindningarne äro mycket lika 

 Aminonites obliquecostattis Zieten {—A. Hartmanni Oppel). Denna senare har dock van- 

 ligen starkare köl; dessutom förefinnes den olikheten, att ribborna här ej inställa sig förr 

 än vid 12 mni:s diameter. De yttre vindningarne erbjuda en ej obetydlig likhet ') med 

 vissa varieteter af Ariimonites angulatus Schloth., hos hvilka ribborna ej af brytas å 

 externsidan (se t. ex. Chapuis et Dewalque, Terrains secondaires, pl. 4, fig. 1). 



Arten har sin hufvudsakliga utveckling i det efter densamma benämda laget, men 

 når ännu högre upp. Enligt Quenstedt går den upp i lag med Am. Davoei. I all- 

 mänhet kan den sägas vara utmärkande för understa delen af mellersta Lias. 



Belemnites. 



Slägtet är mindre väl representeradt inom de bildningar, som i detta arbete be- 

 skrifvas. Belemniter saknas visserligen icke, men äro ytterst illa bevarade. Merendels 

 är sjelfva rostrum upplöst och bortfördt, så att aftryck af detsamma samt afgjutning af 

 fragmokonen är allt, som numera kan bli föremål för undersökning. Härtill kommer, att 

 hålighetens väggar sedermera oftast ha blifvit beklädda med ett hårdt, ojemnt öfverdrag, 

 som alldeles döljer hvarje finai-e skulptur; endast i sällsynta fall är bergarten så lös och 

 öfverdraget så sammanhängande, att den förra kan aflägsnas och detta senare således 

 lemna en tydlig, om än ytterst bräcklig, modell af det ursprungliga fossilet. Jag har 

 ansett nödvändigt påpeka detta förhållande innan jag öfvergår till beskrifning af de 

 gjorda fynden. 



> ') Detta har förorsakat en af mig leranad vilseledande uppgift ora att lagren vid Kurremölla närmast skulle 

 motsvara lag med Am. augulaUis (se Geologisk Öfversigtskarta öfver Sverige, Södra bladet, S. G. U. Stock- 

 holm 1884). Denna min uppgift grundade sig på en felaktig bestämning af det, tafl. III, fig. 1, afbildade 

 exemplaret. 



