70 J. c. MOBERG, OM LIAS I SYDÖSTRA SKÅNE. 



Belemnites sp. I. 



T;ifi. Ill, tig. 4. 



Bevarad såsom afgjutning, med öfverdrag, hvilket delvis låtit sig blotta. Kort, 

 endast 23 mm. lång. På midten af rostrums längd är största diametern 4, minsta dia- 

 metern 3,5 mm. Rostrum afsmalnar jemnt mot spetsen. Endast å denna märkas några 

 fåror, nämligen två små, uppåt snart utplånade. Deras största mellanrum delas midt itu 

 af en lin, intryckt linie, knappast synlig utan genom lupp. 



Genom sin form och obetydliga längd snarast att jeraföra med B. acutus Miller. 

 Häremot talar dock den omständigheten, att nästan alla författare uppgifva, såsom ett 

 af sistnämda arts mest karakteristiska kännetecken, fi"ånvaron af fåi'or vid rostrums 

 spets. Visserligen äro de apicialfåror, jag å mitt exemplar kunnat iakttaga, så små, 

 korta och grunda, att de helt visst ej skulle observeras utom på särskildt väl bevarade 

 exemplar, men detta är tydligen ej tillräcklig grund för att antaga dess identitet med 

 den i öfrigt så lika B. acutus. För ett dylikt tillvägagående fattas dock ingalunda an- 

 knytningspunkter inom literaturen. Dumortier beskrifver nämligen (Etudes paléont. III, 

 p. 31, pl. 4, tig. 26) under namn af B. brevis Blainville en liten, mellersta Lias till- 

 hörig, Belemnit, under uttryckligt angifvande af »deux légers sillons dorsolatéraux au 

 sommet». Arten skulle endast härigenom skilja sig från B. acutus i undre Lias. Brauns 

 anför (Untere Jura, s. 167), eget nog, just denna figur såsom en af synonymerna till B. 

 acutus Mill., ehuru han strax derefter framhåller att denna art fullkomligt saknar 

 apicialfåror. 



B. acutus förekommer ända ned ifrån lag med Am. Bucklandi upp i mellersta Lias. 



Endast det afbildade exemplaret är funnet vid KurremöUa. 



Belemnites sp. II. 



Tafl. III, fig. 7. 



Ännu ett par Belemnitfragment äro så pass bevarade, att man deraf kan i någon 

 mån sluta sig till deras ursprungliga form, ehuruväl en artbestämning å dem väl ej gerna 

 kan komma i fråga. Båda fragmenten, som jag antager ha tillhört en art, visa att de 

 respektiva rostra varit af ej obetydlig Ulngd samt haft någorlunda cylindrisk form. Det 

 ena visar endast apiciala delen och har ännu en längd af 65 ram.; diametern har varit 

 minst 8 a 10 mm; spetsen är illa bevarad, dock kan man se att den hvarken varit långt 

 utdragen eller klubblik. För bedömande af, huruvida apicialfåror funnits eller ej, lemnas 

 på grund af bevaringstillståndet ingen som helst hållpunkt. — Det andra exemplaret har 

 i det närmaste haft samma storlek som det förra; här har alveolarändan jemte fragmo- 

 konen blifvit afgjutne. Det är dessa som af mig lösgjorts och afbildats (tafl. III, fig. 7). 

 Fragmokonen har ungefär 30 graders vinkelöppning, är mycket excentrisk (närmad buk- 

 sidan?) samt vid spetsen något böjd. Alveolarändans tvärsnitt har form af en ellips med 

 minsta axeln 10 mm. lång och gående genom sidorna; större axeln är 11,5 mm. Rygg- 

 sidan är mera konvex än buksidan. På de temligen plattade sidorna kan man iakttaga 

 två grunda fåror (dorsolateralfårorna?). 



