KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 24. N:0 10. 5 



hvilka hos hanen merendels äro serdeles utvecklade och af största betydelse för artbestäm- 

 ningen, isynnerhet då arterna äro hvarandra mycket närstående. Dessa analbihang äro 

 hos hanen tre par, det öfre, mellersta och nedre, hvilka merendels äro hornartade. Lik- 

 väl saknas stundom ett eller annat par häraf. Hos honan äro de i almänhet mindre ut- 

 vecklade och kunna ofta icke användas vid artbestämningen, hvarföre stundom händer, 

 att man ej kan med visshet serskilja närstående arters honor. 



Vingarne äro breda och vanligen fyra. Blott hos några få hanar är bakre paret 

 rudimentärt och hos några få honor saknas alla vingarne. Båda paren äro tunna och 

 ofta nästan genomskinliga, men det främre är ofta mera pergamentartadt än det bakre. 

 De äro genomdragna af flera långsgående, greniga nerver, hvilka här och der samman- 

 bindas af tvernerver och på olika sätt förgrenas i vingmembranen samt här äro af icke 

 mindre vigt vid bestämmandet af slägten och familjer, än hos fjärilarna, ehuru de hittils 

 ej så mycket hafva användts som de förtjena i detta hänseende. Vanligen äro vingarna 

 beklädda med glesa hår, hvilka merendels äro gröfre och styfvare på nerverna, än på 

 vingmembranen. Likväl äro stundom dessa hår så täta och tilltryckta, att både nerver 

 och membran deraf serdeles på framvingarne helt och hållet täckas. Stundom stå dessa 

 hår nästan rakt ut, så att insekten derigenom får ett mycket ludet utseende. Håren äro 

 vanligen enkla, men stundom blandade med andra, som äro platta och i viss mon likna 

 de fjäll, som täcka vingarne hos fjärilarne, ehuru de sakna den vackra striering, som ut- 

 märker dessas. Båda vingparen äro under hvilan vanligen takformigt sammanlagda öfver 

 abdomen. Sällan äro de svepta omkring abdomen. Bakvingarne äro oftast lika breda 

 med eller bredare än de främre och i sednare fallet merendels ända från basen veckade 

 på längden, då de sammanläggas, men eljest nästan plana. Stundom äro de smalare än 

 de främre. Vingarne äro i utkanten, stundom äfven de främre i framkanten, försedda med 

 fransar, hvilka hos somliga arter äro ganska långa och då gifva de eljest smala vingarne 

 ett betydligt bredare utseende. Fransarne i framvingarnes framkant äro likväl, der de 

 finnas, mera tilltryckta mot kanten än i utkanten. I bakvingarnes analhörn äro de längre 

 än för öfrigt. 



Nervulationen är i allmänhet temligen enkel och öfveretisstämmer ganska mycket 

 med fjärilarnes, hvarföre vi här begagna samma benämningar. Der nervulationen är full- 

 ständig löper i framvingarnes framkant costalnerven, h vilken oberoende af de öfi-iga kommer 

 från vingbasen. Från nämnde ställe utgår dernäst öfi"e eller främre nervstammen, från 

 hvilken subcostalnerven skiljer sig temligen nära vingbasen, men stundom utgår från denna 

 oberoende af nervstammen. Vidare skiljer sig från nämnde stam radialnerven nära ving- 

 basen, men stundom såsom sjelfständig nerv; derefter längre utåt vingdisken subradialgrenen 

 och carpalgrenen, hvarefter följa metacarpalgrenen och sesamoidgrenen. Bakom denna öfre 

 nervstam finnes det vanliga diskfältet, hvilket sträcker sig inåt ända till vingbasen och 

 utåt vanligast begränsas af en tvernerv samt baktill af den från vingbasen kommande 

 nedre eller bakre nervstammen. Från denna utgår åter närmast vingbasen subulnargrenen, 

 som utlöper i utkanten nära anaJhörnet och stundom sjelf är tvågrenig; likväl utgår den 

 stundom från sjelfva vingbasen såsom sjelfständig nerv. Vidare utgår från nedre nerv- 

 stammen och vanligen närmare midten men stundom längre utåt på vingen ulnargrenen, 

 som utlöper i vingens utkant och likaledes är stundom tvågrenig. Sist utgå ur bakre 



