KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 24. N:0 Ii. 39 



att dessa gränser alldeles sammanfalla med isosalinerna 35, 34 och 33 — 32. Vi måste 

 tvärtom bemärka, att verkliga gränsen mellan oceanvatten och Nordsjövatten torde ligga 

 litet ofvanom isosalinen 35 i figurerna, emedan vatten af 34,09 — 34,98 — 34,97 "/„(, salthalt 

 i de flesta fall visat samma förhållande i afseende på temperatur som vattnet af 35 %„ 

 och deröfver. ') Rätta gränsytan mellan Nordsjövattnet och bankvattnet torde åter ligga 

 något lägre ned i hafvet än isosalinen 34 o. s. v. Men i allmänhet representera dessa 

 linier ganska väl de verkliga gränserna, så vidt dessa kunnat uppdragas, hvilket äfven 

 antjrdes af den anmärkningsvärda parallelismen med isothermerna. 



För korthets skull komma vi i det följande ofta att utesluta beteckningen °/„q och 

 benämningen promille och använda uttrycken 



35-vatten för vatten af 35 °/(,g och högre salthalt 

 34-vatten » » » mellan 34 och 35 7oo salt 

 33-vatten » » » » 33 och 34 » » 



o. s. v. 



Slutligen måste vi påpeka en vigtig observation som kan göras vid iakttagande af 

 temperatursiffrorna och isothermlinierna å sektionen Skagen — Christiansand och som i lika 

 mån gäller om alla följande sektioner öfver hela Skageracksområdet nemligen: 



att temperaturen i midten af Skagerack om vintern är lägst vid ytan och tilltager 

 med djupet, tills den uppnår ett maximum vid ett visst djup och derefter åter långsamt 

 aftager mot botten. 



Detta maximum af temperatur var år 1890 i Februari omkring 7° (6°,8 — 7°.3). 



På linien Skagen— Christiansand- låg ett absolut maximurn alldeles utmed öfre slutt- 

 ningen af Danska banken mot Skageracks-djupet. Högsta, temperaturen 7°,o tillhörde här 

 35-vattnets öfre lager. 



I det följande skall visas att förhållandet är alldeles motsatt under sommaren, då 

 temperaturminimum ^) finnes på ungefär samma ställe der maximet befann sig om vintern. 

 Skageracks djupa bassin förhåller sig alltså — åtminstone skenbart — på samma sätt som 

 MoHN ') funnit vara fallet med de Norska fjordarne. P"örklaringen af fenomenet blir 

 emellertid icke så enkel för Skagerack som den Mohn gifvit för Lödingen och Altenfjord. 

 Att temperaturens maximum i Skagerack icke enbart kan vara en verkning af den värme- 

 våg, som hvarje sommar genom ledning begynner fortplanta sig från ytan nedåt mot 

 djupet, inser man omedelbart vid en blick på figuren i plansch III. Man ser nemligen att 

 värmemaximum å olika men ganska nära belägna punkter af linien Skagen — Christiansand 

 icke har samma absoluta storlek och dessutom återfinnes på ganska olika djup. Det kan 

 derföre icke här skrifvas ensamt på värmeledningens räkning.*) 



Öfriga observationer gjorda af Hamberg under resan vid Norges syå- och vestkust 

 komma att diskuteras senare. 



') Det bör äfven här anmärkas att våra saltbestämningar jemförda med föregående expeditioners i genom- 

 snitt torde utfallit några enheter i andra decimalen af promille lägre än vanligt — detta på grund af beräk- 

 ningssättet. 



'') Tillvaron af ett temperaturminimum om sommaren är för öfrigt redan observerad af lodningsfavtyget 

 Hansteen, se Mohn: Nordhavet etc. p. 81 samt af den Svenska expeditionen 1877. 



^) Nordhavets dybder o. s. v. 1. c. p. 91 o. f. 



*) Se Mohn, Nordhavet 1. o. p. 97. 



