44 PETTERSSON OCH EKMAN, SKAGERACKS OCH KATTEGATS HYDROGRAFI. 



Detta förhållande, att 32 vattnet på denna linie helt och hållet öfvertäcker 33 vatt- 

 net, är så m}'cket anmärkningsvärdare, som längre upp mot N. i Skagerack på linien Vä- 

 deröarne — Fredriksvtern, se sektion 7 å plansch V och kartan å plansch II, 33 vattnet på 

 nytt går i dagen, som vanligt åtföljd af omkring +4° temp. i ytan. Kartan å plansch 

 II, som visar fördelningen af salthalten i ytan, sådan expeditionen förefann den, angifver 

 äfven ett område af saltare (33 °/oo) vatten af triangelformig gestalt i norra Skagerack, 

 utanför Hållö och Väderöarne, hvilket alltså under ytan sammanhänger med 33 vattnet i 

 sektionen Skagen — Christiansand. Man ser äfven af kartan, att triangelns södra spets sträcker 

 sig ett stycke söder om linien mellan Hållö och station Syn, hvilken Skandinavien uppgick 

 på morgonen d. 14:de Febr. Vill man alltså grafiskt utlägga en sektion mellan Hållö, station Syn 

 och Öster-Risör, såsom vi gjort i fig. 9 å plansch V, så komma å diagrammet isosaliner och iso- 

 thermer att resa sig mot ytan, antydande ett maximum af salthalt och temperatur utanför Hållö. 



Vi ega från professor Ekmans expedition 1877 en sektionslinie, som vi återgifvit i 

 figuren nederst å plansch V i afsigt att jemföra med vår egen i fig. 9 och derigenom 

 åskådliggöra skilnaden mellan tillståndet under vinter och sommar i mellersta Skagerack. 

 Det är anmärkningsvärdt, att isosalinerna äfven här visa en tendens att höja sig på nästan 

 samma ställe i hafvet, utanför Hållö. Naturligtvis är det icke samma vattenlager, som 

 förhålla sig sålunda om sommaren, men tendensen hos de lägre vattenlagren att höja sig 

 mot ytan och derstädes bilda ett område af maximum salthalt, är tydligt markerad äfven 

 då och lemnar en antydning om, att strömningarne i denna trakt af Skagerack måste vara 

 gynnsamma för uppstigandet af vatten från de djupare lagren. Söder om Hållö är för- 

 hållandet helt annat, hvarför också de sektioner, vi lagt ifrån Skageracks midt, Sm eller 

 Svn, in till GuUmarefjordens mynning, icke visa någon höjning af isosalinerna, utan tvärt- 

 om sänkning, då man nalkas kusten (se fig. 10 i plansch VI). 



Under 33 vattnet ligger här, liksom i föregående sektion, ett mäktigt lager vatten af 

 salthalt 34 — 35 "/„(,. I två afseenden företer detta lager likväl bestämda olikheter mot samma 

 slag i Skagen — Christiansands sektioner, nemligen: 



Isosalinerna 34 och 35, som begränsa vattenlagret af 34 7oo salthalt hafva icke 

 S-form, säsorii i Christiansands-linien, utan ega formen ^^^^''~^. 



Särdeles tydlig är denna form hos 35 linien, vare sig man betraktar sektionen Göte- 

 borg — Ö. Risör, fig. V, pl. IV, eller Hållö — Risör, fig. 9, pl. V. 34 linien visar deremot 

 endast en svag antydan härtill, se fig. 5, pl. IV, och företer för öfrigt samma bågform, 

 som de ofvanför densamma liggande isosalinerna 33, 32 o. s. v. 



34-vatt7iet är i denna trakt af Skagerack under vintertiden bärare af ett temperatur- 

 maximum, som 1890 i Februari uppgick till omkring 7°,2 C. Samma temperatur maximum 

 fanns i Skagen- Christiansands-sektionen pä större djup invid Danska banken och tillhörde 

 här 35-vattnets öfversta lager. 



Afven i denna sektion stupa isothermer och isosaliner brantare mot Norges än mot 

 Sverges kust. Det saltaste och varmaste vattnet kommer närmast ytan i stationerna Sn 

 och Sm, se fig. 5, pl. IV, samt i Syn, se fig. 9, pl. V. 



Bottentemperaturen befanns på största djupet, 630 Meter, i station Sym vara 5°,o, 

 alltså obetydligt högre än 4°, 9 i station Cm å Christiansands-linien, salthalten deremot 

 något lägre (35,07 i Sym och 35,13 i Gm). 



