50 



Temperaturmaximet å Christiansandslinien ligger icke i midten af Skageracksbassinen, 

 utan är förskjutet intill Danska banken, det har valören = 7°, o, återfinnes på ett djup af 

 = 150 M. och tillhör ej 34 vattnet, utan de öfversta lagren af 35 vattnet. 



Temperaturmaximet å linien Hållö — O. Risör ligger mera symmetriskt i midten af 

 den djupa bassinen, har högre valör = 7°, 2, finnes på lägre djup = 60 M. (och dertill på 

 samma djup som motsvarande minimum sommartiden) och tillhör vattnet af 34 "j^^ salthalt. 



Från ännu ett ställe, nemligen stationen Cxn (se Christiansandsbåtens tabell, sid. 34), 

 känna vi ett temperaturmaximum, hvilket är anmärkningsvärdt, emedan orten ligger midt 

 emellan de föregående. Högsta temperaturen, 7°,o C, träffades der på 70 till 100 Meters 

 djup och tillhörde sjelfva gränsen mellan 34 och 35 vattnet. 



Ur vinterexpeditionens 1890 observationer kunna vi alltså konstatera följande an- 

 märkningsvärda förhållande: 



Temperaturmaximum i Skagerack, hvilket å linien Skagen — Christiansand var =7°,o 

 och var beläget omedelbart vid sidan af Danska banken å 150 Meters djup, återfanns 

 längre in i Skagerack med högre valör midt i bassinen . och vida närmare ytan (i stat. Cxii 

 vid 100 Meter, på linien Hållö— Risör vid 60 .Meter). 



Man har här allt skäl att uppställa frågan, om dessa maxima härröra af en och 

 samma orsak. 



Om man bortser från inströmningar af varmare eller kallare vattenlager i någon 

 viss nivå af hafvet, kunna anledningarne till värmefluktuationer i undervattenslagren vara 

 a) värmetransport genom ledning, b) vågröi'else och c) vertikala, genom värmet förorsa- 

 kade, strömningar. 



Betydelsen i föreliggande fall af dessa 3 orsaker måste granskas särskildt. 



a) Effekten af hafsvattnets fysiska ledningsförmåga för värme. 



Ifall vattnet i Skagerack vore orörligt och fullkomligt stillastående, skulle tillfölje af 

 årstidernas vexling en värmevåg för hvarje sommar nedsändas mot djupet. Värmets fort- 

 plantning nedåt genom en vätskepelare är undersökt af pi'ofessor C. G. Lundqvist, *) som 

 funnit att Chlornatriumlösningars värmeledningsförmåga är något lägre än rent vattens, 

 hvars ledningsförmåga uttryckt i de öfliga enheterna^) är Ä; = 0,0933. Men värmets fort- 

 plantning på detta sätt är så långsam, att under de förhållanden, som råda i Skagerack, 

 ett från sommaren härstammande temperaturmaximum ej skulle hinna längre än några få 

 Meter nedåt under ett hälft års tid.^) Vidare fordras för att dylika värmevågor skola 

 fortplanta sig ostörda nedåt, att vattenskikten ligga orubbligt i hvila, lagrade ofvanpå hvar- 

 andra. Är detta icke fallet, utan sker omblandning, så verkar naturligtvis värmeledningen 

 i alla fall, men kan icke framkalla något märkbart maximum. Häraf inses, att den fy- 

 siska värmeledningen i hafvet, för så vidt man dermed förstår värmets fortplantning genom 

 molekylarrörelse, icke hör till de faktorer, som hydrografen kan räkna med, när det gäller 

 att förklara orsaken till verkligen observerade temperaturmaxima i öppna hafvet. 



') C. G. LuNDavisT: Undersökning af nägra vätskors ledningsförmåga för värme. Upsala 1869. 



-) Se WiJLLNERS fysik. 



^) För utredningen af denna fråga ha vi att tacka professor Lundqvist, som haft godheten sjelf tillämpa 

 resultaten af sin undersökning och sina beräkningar på det här föreliggande problemet. 



