52 PETTERSSON OCH EKMAN, SKAGERACKS OCH KATTEGATS HYDROGRAFI. 



Station. 



Djup i M. 



t°c. 



Salt i %o- 







i ccl 1 L. 



100 nhV 



Nj i cc. prL 



Cn. 



150. 



6^8. 



35,06. 





6,31. 



32,90. 



12,87. 



Cxii- 



100. 



7°,o. 



35,02. 





5,25. 



28,33. 



13,28. 



^VIII- 



60. 



7°,i. 



34,93. 





6,14. 



29,85. 



14,40. 



Af syremängderna i de olika vattnen inses, att vattnet i Cxn och Svm måste hafva 

 befunnit sig längre tid under ytan inne uti Skagerack än i Cn, eftersom det varit utsatt 

 för relativt större förlust af syre genom inverkan af lefvande organismer. Af qväfve- 

 mängderna inses, att vattnet i Cxn och ännu mer i Svm f^i^o öfvermättade med qväfve, 

 relativt till sin temperatur, under det profvet frän Cn ungefär innehåller en qväfvemängd, 

 som passar till temperaturen. Maximivattnet från Cn befinner sig alltså vid nästan samma 

 temperatur nu, vid 150 Meters djup, som då det upptog sin gashalt, hvilken ännu nästan 

 oförminskad finnes deruti. Det ser alltså ut, som om detta vattenlager ej befunnit sig 

 särdeles länge på väg till sin nuvarande plats. Helt annat är förhållandet med vatten- 

 profven från Cxn och Svin, hvilkas qväfvehalt anger, att de härstamma från kallare trakter 

 och sedan såsom undervattenslager fått sin temperatur höjd och sin syrehalt reducerad af 

 orsaker, som sannolikt verkat jemförelsevis långsamt. 



Tillfölje häraf anse vi, att det absoluta maximum och minimum af temperatur, som 

 'påträffas inom 34 vattnets lager på cirka 60 Meters djup i centrala Skagerack, beror på 

 värmetransport från ofvan, som förnänd,igast förmedlas genom vågrörelsens inflytande. 



Emellertid är det vigtigt, att göra sig reda för, från hvilken nivå dessa värmevågor 

 utgå,- och huru stor temperaturvexlingens amplitud är vid utgångspunkten. Ty värmets 

 fortplantning genom vattenpartiklarnes orbitalrörelse måste likna den fysiska ledningen 

 genom molekylrörelsen deruti, att den är beroende af temperaturdifferensen mellan det 

 vattenskikt, som utsänder och det, som mottager värmet. 



Först och främst inser man, att utgångspunkten för dessa värmevågor icke kan vara 

 sjelfva vattenytan, och att de alltså icke utsändas — åtminstone icke direkte — från atmos- 

 fären. Ty ytlagret i centrala Skagerack omsattes fullständigt mellan sommar och vinter. 

 Några diagramm, som återfinnas vid sektion 1 å pl. III och sekt. 9 å pl. V och hvilka 

 angifva isosalinernas läge vid ett och samma ställe i mynningen (sekt. 1) och i midten af 

 Skagerack (sekt. 9) under sommar och vinter, visa detta på det tydligaste. Man ser, att 

 det enda lager, som förblir q var på platsen under årstidernas vexling, är 34 vattnet, hvilket 

 om vintern öfver lagras af bankvattnet (33 vattnet) och om sommaren af Baltiskt vatten. 

 Från gränsytan är det vi tänka oss dessa värraevågor utgå, hvilka under tiden från vin- 

 tern till sommaren föra 33 vattnets vintertemperatur nedåt till 34 lagrets nedre gräns, 

 under 50- — 60 M., der det under denna årstid observeras såsom minimum och under tiden 

 mellan sommaren och vintern föra det Baltiska vattnets sommartemperatur nedåt saiiima 

 djup, för att derstädes bilda vinterns temperaturmaximum. Då dessa variationer uppnått 

 34 lagrets nedre gräns, börjar ett annat slag af värmetransport, hvilket vi beteckna såsom 



c) Värmetransport genom vertikala strömningar eller convection. 



Uti de lager vi hittills ):>etraktat, d. v. s. ytlagren och 34 vattnet, tillväxer salthalten 

 mer eller mindre i'askt med djupet. Differenserna i specifika vigten in situ hos de olika 

 vattenskikten är derigenom så betydande, att temperaturvariationer ej kunna ändra de 



