KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 24. N:0 II. 53 



ofvanom hvarandra, liggande vattenpartiklarnes jemvigt. Derför äro vertikala strömningar 

 föranledda af värmet här uteslutna. 



Men när dessa värmevågor uppnått 34 vattnets gräns påträffa de ett mäktigt lager 35 

 vatten af ytterst likformig och homogen salthalt (se alla sektionsfigurerna,). Då salthalten är 

 konstant, blir tyngden af en gifven vattenvolym helt och hållet beroende af temperaturen. 

 Uppvärmes någon del af detta 35 vatten, så utvidgas det och stiger till lagrets öfra gränsyta, 

 afkyles den, så sjunker den till botten tvärsigenom hela det mäktiga lagret. Följden är, att när 

 värmevågens maximum ankommer till 35 vattnets nivå, som i figurerna betecknas genom 

 isosalinen 35, så fortplantas densamma allt fortfarande nedåt genom ledning, emedan de öfre 

 lagren, som först träffas af värmevägen, förblifva på sin plats. Minimet åter fortplantas, då 

 det nått 35 vattnet, vidare nedåt genom convection eller sålunda, att 35 vattnets öfversta 

 lager, som träffas af afkylningen, sjunker till botten på grund af sin ökade spec. vigt. 

 Enligt F. L. Ekmans bestämningar väger 1 liter vatten af 35, oi Voo salthalt omkring 250 

 milligramm mera vid 7° än vid 5°. Under vår expedition konstaterades ett maximum af 

 öfver 7° vid 60 meters djup under vintern 1890 och på motsvarande ställe i hafvet fann 

 Ekman sommaren 1877 ett minimum af under 5°. Om vi nu antaga, att ett dylikt mini- 

 mum af något under 5° fortplantar sig nedåt och nedsätter temperaturen från 7° i 35 

 vattnets öfversta lager med 2°, så inses, att detta öfversta lager efter afkylningen måste 

 på grund af ökad spec. vigt sjunka ned genom alla de följande, som ännu äro under in- 

 flytande af den högre tempera.turen från den värmevåg, hvars maximum vintern förut 

 passerat 35 vattnets gräns, ända tills det afkylda 35 vattnet uppnått ett lager af dess egen 

 temperatur, hvilket ej inträffar förr än nära bottnen. Hade det maximum, som träffade 

 35 vattnets gräns, en högre valör än 5°, t. ex. 6°,3, hvilket enligt Petteessons bestämningar 

 var fallet 1890 (efter den föregående blida vintern), så kommer det afkylda öfversta lagret 

 af 35 vattnet ej att sjunka ända till bottnen utan att stamia vid den nivå af 35 vattnet, der 

 det återfinner sin egen temperatur, hvilket torde inträffa vid omkring 200 — 250 meters djup. 



Endast de lägsta årsminima som inträffa i Skagerack förmå alltså att inverka på 

 dess hottentemperatur. 



Uti det mäktiga lager af 35 "/oo vatten, som fyller Skageracks-bassinen från omkring 

 100 meter under ytan till botten vid öfver 600 meters djup, herrskar en nedåt långsamt 

 aftagande temperatur, hvilken i den öfre delen af 35 vattnet bestämmes, dels af de från 

 somrarne härstammande temperaturmaxima, hvilka långsamt nedgå mot djupet, dels af de 

 blidare årens temperaturminima. De djupare lagrens temperatur beror på inflytandet af de 

 kallare vintrarnes minima, hvilka sommaren efteråt uppnå 35 vattnets gräns och derifrån 

 nedsända vattenmassor till ett djup motsvarande den afkylning minimet förmått meddela åt 

 35 vattnet. Sjelfva bottentemperaturen bestämmes af de lägsta årsminima som förekommit, 

 dock så, att den antagligen är något högre än det lägsta af dessa, emedan de sjunkande 

 massorna af afkyldt 35 vatten måste passera något varmare lager på sin väg mot bottnen. 

 Häraf kan man förstå, att bottentemperaturen är omkring 5°, under det professor Ekman som- 

 maren 1877 fann ett minimum af valören 4°,7 på 50 meters djup ofvan 35 vattnets gräns. 



Vi hafva förrut ådagalagt, att bottenlagret i Skagerack är något öfvermättadt 

 med qväfve, hvilket bevisar, att det varit utsatt för afkylning sedan det lemnade ytan. 

 Det har en gång haft mellan 6° — 7° temperatur och derunder absorberat sin lufthalt, men 



