98 PETTERSSON OCH EKMAN, SKAGERACKS OCH KATTEGATS HYDROGRAFI. 



Vi finna alltså vintern 1891 fjordens djuplager, 3 4-vattnet, nästan oförändradt efter 

 den förnyelse det undergått sommaren 1890. Endast uti de lager som stått i beröring 

 med det ofvan liggande 33-vattnet har det organiska lifvet i fjorden hunnit verka en 

 ringa sja-eförlust, hvilken dock är sådan, att den icke kan falla inom försöksfelens gränser. 

 Derjemte har en mycket ringa utspädning genom blandning med mindre salthaltigt vatten 

 (33-vatten) inträffat i dessa öfre lager af 34-vattnet. Eljest är allt oförändradt. 



Efter den stora vattenömsning som skedde tidigt på sommaren 1890 har alltså 

 GuUraarfjordens vatten under bottentröskelns nivå fått en annan beskaffenhet. Salthalten 

 är numera, vintern 1891, högre, 34,40 — 34,74 "/o^ i st. f. 34, I3 7oo 1890. Temperaturen 

 är likaledes högre nemligen 6°,8 i st. f. 4° — 5° och företer denna vinter intet minimum 

 vid botten såsom vintern 1890, då bottentemperaturen var så låg som 4°, 2. 



Den allra största förändringen har likväl träffat gashalten som nu (i Februari 1891) 

 är 4,3 — 4,7 cc. syrgas och omkring 48 ce. kolsyra i litern i st. f. omkring 2 cc. syre och 

 50 — 51,5 cc. kolsyra i litern under förra vintern. 



Vi veta icke, huru länge fjordens bottenvatten qvarstått i dess bassin oförnyadt 

 före vintern 1890, lika litet som vi veta, om det vattenombyte, som inträffade sommaren 



1890, hör till regeln eller är ett undantag. Endast fortsatta observationer under kom- 

 mande år kunna afgöra detta. Men att döma af gasanalyserna äro vi benägna att tro, 

 att bottenlagren vintern 1890 utgjordes af jemförelsevis gammalt vatten, som under något 

 eller några år qvarstått oförnyadt, och hvars syre förbrukats af det organiska lifvet 

 i fjorden. 



Någon ledning uti denna fråga kan man måhfiiida erhålla genom jemförelse mellan 

 fiskeförhållandena i Gullmarfjorden under vintern 1890 samt föregående vintrar och vintern 



1891, som är den första efter det stora vattenombytet. För att få upplysningar härom 

 hafva vi vändt oss till herr Erhv Gjers å GuUmarsberg, hvilken benäget meddelat föl- 

 jande upplysningar. ^) 



I Gullmarfjorden, på sträckan Smörkullen till Skåreberg (alltså i fjordens djupaste 

 del) var fisket under vintern 1889 — 90 mycket klent och bedrefs endast en kortare tid 

 på 25 — 30 famnars djup. Afven under flera föregående år hade fisket varit ringa. 



Deremot var fisket under Januari, Februari och Mars 1891 så ymnigt, att ingen 

 minnes något liknande. I Februari var fisket af gråsej och torsk (af i medeltal 4 till 6 

 kilos vigt) ymnigast, i Mars tillkom koljan. Afven under hösten 1890 var garnfisket (af 

 torsk och gråsej) rikligt vid Skårebergen. 



Sill i stim har båda vintrarne visat sig, men i öfvervägande mycket större mängd 

 denna vinter (1891). 1889 — 90 gjordes endast 1 stäng i dessa trakter, 18^0 — 91 utgjorde 

 fångsten 6 ä 7 stäng, detta allt i fjorden nära Lilla Bornö. »Der fjorden på små sträckor 

 varit öppen och roddbåt färdats fram, kastade ofta årorna upp sill vid hvarje tag.» 



Det ser efter dessa upplysningar ut, som om förändringen i hydrografiskt afseende 

 haft mycket vigtiga följder för fisket. En fortsättning af det studium vi påbörjat i denna 

 fjord torde derför vara af mera än blott vetenskapligt intresse. 



') Vår förfräojan gälde hnfvudsaklio-en djupfisket. Vi visste nemligen genom meddelanden af fiskare vid 

 Alsbäok, att under vintrarne stora torskar, sej, rockor o. s. v. bruka fångas pä de djupa ställena i fjorden. 



