KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLlN&AE. BAND. 24. N:0 II. 143 



visar någon tendens till klyfning såsom den gör om sommaren, veta vi icke, men äfven 

 om någon dylik strömgren förefinnes, torde dess reaktionsverkan utåt Ishafsdjupet och 

 Nordsjöplatån och dermed äfven dess förmåga att indraga Atlantiskt vatten i rännan vara 

 mycket ringa. Vi hålla det derför för sannolikt, att denna ström vintertiden endast in- 

 drager från rännans östra sida och från Norska kustbanken sådant vatten, som finnes der, 

 men om sommaren genom sin betydligt ökade bredd och mot V. riktade sidogrenar för- 

 mår indraga Atlantiskt vatten öfver norra Nordsjöplatån, hvilket inströmmar öfver rännans 

 yttre kant, såsom alla Drache-sektionerna utvisa, samt fyller dess botten och bildar en 

 ingående våg af 35 vatten i Skagerack. 



Men det är icke blott vid rännans mynning, som ytströmmens reaktionsverkan yppar sig. 

 Vi hafva funnit en tendens att sprida och förgrena sig hos Baltiska strömmens vattenmassor 

 hvarje gång kustkonturen och med den äfven strömmens riktning förändras. Vi hafva 

 påvisat tecken till en sådan förgrening i nordligaste eller nordvestliga hörnet af Skage- 

 rack, utanför Fredriksvfern, och äfvenså V. om Lindesnaäs och Lister. Dessa bestå der- 

 uti, att strömmens bredd på dessa brytningspunkter ökas, i det en eller flera tungformiga 

 grenar tyckas vilja fortsätta i den gamla riktningen under det en annan del, som utgör 

 hufvudraassan, följer kustens riktning. Den förstnämda grenen kan utbilda sig mer eller 

 mindre, men förlorar snart sin strömhastighet, hvilken uppoffras på framkallande af re- 

 aktionsströmmar i de bredvid eller under densamma liggande lagren, hvarefter strömmens 

 vattenmassa, som afstannat i sin rörelse, uppblandas med och förlorar sig uti det omgif- 

 vande ytlagret. Pä kai'torna ter sig derföre hvarje sådant ställe såsom en ansvällning af 

 strömmen (ibland äfven såsom en verklig förgrening), omgifven af mer eller mindre vid- 

 sträckta områden af blandningsvatten med utåt gradvis växande salthalt, hvilka visserligen 

 icke tillhöra den ursprungliga strömgrenen, som här förlorar sin individualitet, men lik- 

 väl uppkommit af densamma genom uppblandning med det saltare hafsvattnet omkring. 

 Man iakttager också, att efter passerandet af hvarje sådan brytnings- eller klyfningspunkt, 

 tilltager den Baltiska strömmen mer eller mindre i salthalt. Det tydligaste exemplet härpå 

 är trakten utanför Fredriksva^rn och Langesundsfjorden, der den Baltiska strömmen, som 

 under sitt lopp längs den Svenska kusten under vintertiden haft en salthalt af intill 30 

 "/oo , ändrar sin salthalt intill 3 1 och deröfver, på samma gå,ng som sin riktning och fort- 

 sätter — på kartan utmärkt med annan färg — sitt lopp mot hafvet under benämningen 

 Norska strömmen. Vi hafva påpekat, att Éifven V. om Lindesntes och Lister en dylik 

 förändring föregår med denna ström och antagligen äfvenledes vid Baltiska strömmens sista 

 klyfningspunkt vid Norska rännans mynning. 



En sådan punkt, der klj^fning eller ansats till klyfning visar sig vid Svenska sidan 

 af Skagerack, är trakten utanför Hållö. Det är de stora 6 tOl 7 eng. mil i hafvet ut- 

 skjutande undervattensgrunden, hvilka utgå från Sotenäsets yttersta ögrupper i vestlig 

 riktning, hvilka här bryta den Svenska kustströmmen och förorsaka en tydlig förökning i 

 dess bredd, som väl markerar sig å kai-tan i plansch II utanför Hållö, och i samband der- 

 med de egendomliga reaktionsfenomen, vi påpekat å sid. 59, nemligen uppträdandet af ett 

 maximi-område af temperatur och salthalt i hafvet norr om Hållö, en formation, hvilken 

 icke blott är inskränkt till vintern, utan äfven återfinnes i professor Ekmans sektion Hållö 

 — 0. Risör från sommaren 1877. Den vanliga följden, att Baltiska strömmen tilltager i 



