146 PETTERSSON OCH EKMAN, SKAGERACKS OCH KATTEGATS HYDROGRAFI. 



Sådan är den bild vi efter våra och andras iakttagelser kunnat uppdraga af det 

 hydrografiska tillståndet i Skagerack och Kattegat under vinter och sommar och försökt 

 återgifva uti kartorna II, IX, X. Den senare föreställer tillståndet i ytan under vintern 

 1890 (början af Mars) och är icke utlagd med färger längre än våra observationer tillåtit. 



Frågar man, hvarthän allt det saltvatten tager vägen, som genom Baltiska strömmen 

 dragés in i Skagerack, så blir vårt svar, att det dels går såsom underström in i Kattegatt och 

 Östersjön, dels uppblandas med ytströmmens vatten och af den bortföres till Atlanten. Derför 

 ökar den Baltiska strömmen altjemt sin salthalt, ju längre den kommer. Någon cirkula- 

 tion af ocean vatten inom Skagerack i den mening, att dylikt vatten skulle af strömsyste- 

 met införas på området och i oförändradt skick utflyta derifrån, hafva vi icke observerat. 

 Det är mycket möjligt, att en sådan cirkulation eger rum, men då vi icke upptäckt något 

 spår af densamma måste vi tillsvidare antaga, att Baltiska strömmen utgör den enda vä- 

 sendtliga afloppskanalen för allt det vatten, som både från öster och vester, vid ytan och 

 underifrån, inströmmar i Skagerack och Kattegat, liksom den Grönländska polarströmmen 

 utgör afloppet för allt det vatten som tillföres Atlantens nordliga bassin och Ishafvet. 



Äfven det oceanvatten som inkommer vid bottnen af Skageracksdjupet har sitt af- 

 lopp genom Baltiska strömmen. Ty en blick på isosalinernas och isothermernas form i 

 mellersta Skagerack (se fig. 5 och 9) visar, att här en uppstigning af salt vatten från 

 djupet torde ega rum liknande dem, som Mohn och Tornce lyckats upptäcka på några 

 punkter af Nordhafvet. Midten af Skagerack är alltså om vintern sätet för icke blott ett 

 atmosfäriskt, utan äfven ett marint tryckminimura, der saltvatten på djupet lyftes upp till 

 högre nivå, liksom jemförelsevis varm, fuktig luft stiger uppåt från hafsytan. Detta upp- 

 stigande af vattenmassor från djupet i Skageracks centrala del står alldeles icke i strid 

 med den thermiska cirkulation inom 35 lagret sjelf, hvarigenom afkylda vattenpartiklar 

 sjunka till botten tvärsigenom den varmare omgifvande vattenmassan (se sid. 53). 



Vi hafva med F. L. Ekman uppfattat inträngandet af det salta vattnet i Skagerack, 

 såsom förorsakadt hufvudsakligen af det utströmmande vattnets reaktionsverkan. För- 

 nämsta grunden för detta antagande är den omständigheten, att salt vatten intränger öfver 

 alla bottentrösklar och undervattensbankar, huru grunda de må vara, ända till Östersjöns 

 innersta fördjupningar, men det finnes äfven direkta iakttagelser, som bevisa, att den Baltiska 

 strömmen flyter fram på ett underlag af vatten, hvilket sjelf är i rörelse motsatta vägen 

 inåt Skagerack. Det är Pommerania-expeditionen') 1872 som först påvisat detta genom 

 direkta strömmätningar utanför Lindesnses och Bukkefjord. Vi citera följande observation: 



»Als wir am 25 Juli Nachmittags bei Lindesna^s lagen war die See so durchaus 

 ruhig dass wir auf einer Tiefe von 220 Faden ein Boot verankern und von diesem festen 

 Punkte die Geschwindigkeit und Richtung der oberen Strömung leicht bestimmen konnten. 

 Dieser Oberflächenstrom floss mit einer Geschwindigkeit von 108 Fuss Rheinisch per Mi- 

 nute öder reichlich '/* Meile (geografisch) per Stunde in der Richtung von SO. nach NW. 

 und hatte eine Mächtigkeit von etwa 50 Faden. Als nun der Strommesser 100 Faden 

 tief hinabgelassen und an einer kleinen Boje schwimmend befestigt wurde bewegte er sich 

 in der entgegensetzten Richtung des Oberstroms also von NW. nach SO. trotz des Wider- 



') Se Zar Phvsik des Meeres; die Exp. zur Unters. d. Nordsee im Sommar 1872, p. 7 <S 8. 



