KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 38. N:0 2. 27 



förklaring öfver den analogi, som visat sig emellan hafsströmmar och floder. Vid sådan 

 vinduppdämning i hafvet ökas det hydrostatiska trycket på alla djup, bvarföre bottenlager 

 och ytlager båda rikta sin rörelse mot den trakt af hafvet, där det hydrostatiska trycket 

 är mindre. Att det hos det salta bottenlagret finnes en impuls, som drifver det i motsatt 

 riktning mot ytlagret, är ingalunda afsikten att förneka, men denna måste vara ytterst 

 ringa och hämmas med lätthet genom vindens inflytande på hafvets nivå. 



Man skulle kunna invända, att vinden kan genom friktion framkalla en föga mäktig 

 friktionsström på ytan, som sedan i sin ordning inverkar på nivå och hydrostatiskt 

 tryck och därigenom i andra hand åstadkommer en nivåström, som måste förete stor 

 analogi med rörelsen hos floder. I svårt väder är det visserligen omöjligt att göra en 

 hastighetsmätning i själfva hafsytan på grund af vågrörelsen, men man borde dock kunna 

 märka en så hastig ytrörelse på sjögräs och andra föremål, som strömmen för med sig. 

 I godt väder kan man däremot placera strömmätaren ganska nära hafsytan. Men detta 

 oaktadt har förf. ej kunnat förmärka någon sådan ofantligt stor hastighet i ytlagret, som 

 borde vara mångdubbelt större än hos underliggande lager, och vid de långvariga observa- 

 tionerna vid Fladen skulle man afgjordt hafva lagt märke till, om ytans hastighet i regel 

 vore så mycket större än i lagren närmast under ytan. Däremot är det en mycket vanlig 

 företeelse, att då hafsytan är lugn och vinden svag, så visar sig ofta en rörelse i själfva 

 hafsytan, under det att sväfvande kroppar närmast under ytan visa ringa eller alls ingen 

 rörelse i samma riktning. Men så snart vinden blir starkare och vågor bildas, så uppstår 

 äfven en ytströrn af större utsträckning. 



Vid svår sjö i hafvet ser man lätt, att vågkammarne vältra öfver i närmaste våg- 

 dal, men det kan ju hända, att detta endast inträffar vid mycket stark vind och svår sjö. 

 För att närmare kunna studera denna rörelse hos hafsvågorna har förf. användt en mycket 

 enkel apparat, bestående af en kopparcylinder, insatt i raidten af en rund flottör af trä 

 eller kork. Cylindern hvilar med sin omböjda kant på flottörens öfre yta och får ej 

 märkbart höja sig öfver den. Den minsta apparaten hade en diameter af 50 mm., och 

 cylinderns diameter var 10 mm., längden var cirka 50 mm. Dessutom funnos flera apparater 

 af större dimensioner. Då apparaten skall användas, belastas cylindern med blyskrot, 

 till dess öfre kanten af flottören och cylindern kommer 5 — 6 mm. nära hafsytan, hvarefter 

 den vid en lina fastgjorda apparaten får följa med vågorna, och måste dess diameter 

 vara afpassad efter vågornas storlek. Med denna apparat var det lätt att iakttaga, huru 

 vågkammarne äfven på ganska små vågor kastades öfver flottören och vattnet rann ned 

 i cylindern och samlades där. Apparaten sjunker alltmera, och till sist försvinner den 

 under hafsytan. Vågornas diameter måste tyvärr uppskattas efter ögonmått, då ingen 

 apparat att mäta deras höjd kunde erhållas. Men redan vid en höjd af cirka 7 — 10 cm. 

 visade det sig, att vågkammarne bröto öfver flottören och med stigande vågor ökades 

 mängden af i cylindern inströmmande vatten. 1 ) 



Dock ej alltid visade sig vågkammarne bryta öfver flottören. Då vinden mojnar, 

 börja vågorna att visa mera afrundade former och de spetsiga vågkammarne försvinna 

 mer och mer. Men då vinden ökar i styrka, bildas åter dessa brytande vågkammar med 



1 ) Försöken utfördes dels på Bråviken, dels i Östersjön, utanför Arkö. 



