KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 36. N:0 6. 33 



trinda. Bladen sitta mindre tätt och täcka hvarandra ej fullt så mycket som de flesta af 

 Saportas figurer angifva. Exemplaren hafva största likhet med dennes tafla 176. Till 

 formen äro bladen triangulära — bredt triangulära, spetsiga eller trubbiga, konkaverade 

 samt försedda med en något kölad rygg. Ofta kunna de vara något skärformiga. 



Arten är mycket variabel och närstående P. rigiduni (Pom.) Saporta ^), som har 

 gröfre blad, hvilka dock ej täcka hvarandra så mycket, som förhållandet vanligen är hos 

 P. peregrinum. 



Bartholin anför arten från Hasle Kulvasrk, där den förekom i en skififrig grå lera. 

 I Riksmuseets samlingar finnas äfvenledes några exemplar bevarade i en skiffrig, grå lera, 

 som äro etiketterade endast Bornholm, men som jag antager härstamma från samma 

 lokal. Vid Bagaa har jag funnit ett par exemplar i den hvita leran. Till Pagiophyllum 

 peregrinum räknar jag också några fragment, som jag funnit på samma ställe i en grå- 

 aktig lera, mycket lik den från Hasle Kulvterk. 



Pagiophyllum, peregrinum, som tillhör undre lias, beski'efs först från Lyme-Regis 

 i England. Sedan har den anträfiats i Frankrike samt vid Schambelen i Schweiz. 



Pagiophyllum Steenstrupi Bartholin. 



Tafl. 6, Fig. 1—3. 



1894. Pagiophi/Uum Steenstrupi; Bartholin, Nogle i den bornh. Juraforra. forekoraraende Planteforsteninger. 2. 



Sid. 101. Tafl. 5, Fig. 6, 7, 8; Tafl. 6, Fig. 1, 2, 4. 



Denna art karakteriseras af Bartholin sålunda: »har dels kortere, svagt krummede, 

 spiralstillede, fremadrettede Blade, dels, og det ofte paa samme Gren, ovale eller meget 

 svagt tilspidsede Blade, der staa retvinklet ud til Siderne og vise Tilnaärmelse til toradet 

 Stilling. Begge bladformer ere noget nedlobende.» 



Såväl de förra som de senare bladen äro nog spiralställda, men de senares form 

 och fastare konsistens göra, att de i allmänhet komma att ligga i samma plan som skikt- 

 ytorna och få därigenom utseendet af att vara tvåsidigt ställda. De bredare bladen, som 

 skulle vara karakteristiska för denna art, hafva vanligen en längd af omkring 10 och en 

 bredd af 2 mm. Hos dessa framträder medelnerven mycket tydligt och försvinner först 

 ute i spetsen. Bartholin af bildar å figur 7 taflan 13 en kotte, som han, ehuru med 

 tvekan, antager kunna tillhöra arten, h vilket naturligtvis dock ej kan anses afgjordt, förrän 

 någon sådan funnits i förening med en bladbärande gren. 



Jag är mycket tveksam, huruvida Pagiophyllum Steenstrupi bör betraktas som skild 

 från P. Johnstrupi Barthol. För min personliga del är jag snarast böjd för att anse dem 

 sammanhörande, men materialet är för litet för att med säkerhet kunna afgöra frågan, 

 hvarför jag fortfarande upptager dem såsom skilda. På flere exemplar har jag iakttagit, 

 att de nedre delarne af grenen bära bredare blad (således P. Steenstrupi) och de öfre 

 smalare skärforinigt böjda (P. Johnstrupi). Andra exemplar äro så intermediära, att man 

 har svårt för att bestämma sig, till hvilken art man skall föra exemplaret. Bartholins 



1) Plantes jurassiques. Tom. 3. Sid. 391. Tafl. 177. 



K. St. Vet. Akad. Handl. Baud 36. N^o 6. 



