12 



Den 20 april föddes en annan kull ungar af en tredje hona. Afven dessa voro tre 

 till antalet, och de blefvo alla vid lif. Så snart ungarna fått ögon, togo de sig för att 

 trumma på glassldfvorna, som utgjorde burens väggar. Vid denna sysselsättning voro de 

 ytterst energiska och kunde hålla på därmed dag och natt. Härunder stodo de än hög- 

 resta på bakfötterna, än sutto de hopkrupna, och än lågo de på rygg för att bättre komma 

 åt. Helst trummade de i bui^ens ena hörn, där glaset dallrade, så att ljudet blef starkare. 

 I detta hörn samlade sig ofta alla ungarna, och de trängdes då med hvarandra för att 

 komma åt det lämpligaste stället. Härunder än kröpo de under hvarandra och än stodo 

 de upprätt på hvarandras ryggar. För att nå så långt som möjligt upp på glaset, stodo 

 de stundom på ena bakfoten, stödjande sig med den andra mot den vertikala glasrutan. 

 Till själfva trumningen användes endast framfötterna, och dessa rörde de vibrerande mot 

 glasrutorna så hastigt, att det ej var möjligt att med ögonen följa deras rörelser. Ehuru 

 ungarna för att komma åt det för trumningen lämpligaste stället, timme efter timme 

 sökte undantränga hvarandra och härvid ådagalade den envisaste energi, råkade de dock 

 aldrig i strid med hvarandra. Afven ett par af de gamla djuren togo sig för att trumma 

 på glasrutorna. 



De små ungarna voro mycket lekfulla, jagade hvarandra och tumlade ofta om i 

 yster lek. Deras enda läte var ett fint pipande. 



Alla de djur, som infångades såsom äldre, afmagrade och dogo mot hösten efter ett 

 års fångenskap, och honorna dogo 4 — 6 veckor efter det andra kullens ungar voro födda. 

 Detta talar för, att djuren i likhet med en del af våra svenska små gnagare endast lefva 

 i två år. Af de i fångenskap födda ungarna lefde några till eftersommaren 1902. Flera 

 omkommo genom en olyckshändelse. 



Vintertiden fodrades lemlarna hufvudsakligast med morötter och torr klöfver, men 

 de förtärde äfven äpplen och rå potatis samt rågbrodd. Af svenska växter föredrogo de 

 blommor och blad af klöfver samt bladen af Taraxacum. De åto gärna vinbär och mycket 

 gärna lefvande flugor. Afven åto de bark af almkvistar, men vägrade att förtära aspbark. 

 Djuren voro lifligare och mer i rörelse nattetid än om dagen. Med kännedom därom, 

 att gnagare vanligen dö i fångenskap, om de få vatten, lät jag dem ej få sådant, men 

 när deras föda doppats i vatten, slickade de med begärlighet i sig dropparna. ■') 



Lepus groenlandicus Rhoads. 



Den grönländska haren synes mig vara så väl skild från den vanlige nordharen, 

 att den bör betraktas som en egen art. Då Rhoads är den förste, som utförligt beskrifvit 



^) Sedan ofvanstående blifvit skrifvet, har Edward A. Prebles' uppsats om den i Hudson Bay-läiiderna 

 förekommande lemraeln kommit mig till hända (North American Fauna, No. 22, p. 55). Pkebles beskrifver 

 denna lemmel under namn af Dicrostonyx Richardsoni Merriam, och af denna beskrifning synes det framgå, att 

 den till färgen är mer rödbrun än den grönländska och att den rödbruna färgen i motsats till förhållandet hos 

 den sistnämnda äfven finnes hos de unga djuren. Prebles lämnar endast en yttre beskrifning af själfva djuret, 

 men redogör för dess bon och gångar. Hans beskrifning af dessa öfverensstämmer i det närmaste med hvad 

 som sagts om grönlandslemmeln, men afviker däri, att han ej fann någon utvidgning innerst i sidogången, och 

 han talar ej om någon däri funnen spillning. 



