KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 36. N:0 9. 15 



Ehuru jag ej med bestämdhet kan afgöra, huruvida dessa spår härledde sig från 

 vargar eller från eskimåhundar, då de senares spår stundom torde vara omöjliga att skilja 

 från vargspår, anser jag det dock så sannolikt, att djuren varit vargar, att jag här velat 

 omnämna iakttagelsen. Hvad som stärker mig i denna åsikt är, att renarna i denna trakt, 

 såsom allestädes, där de äro jagade af vargar, voro till ytterlighet skygga. A andra sidan 

 kan häremot anföras, att under Peaeys fleråriga vistelse bland härvarande eskimåer inga 

 vargar blefvo iakttagna, hvilket naturligtvis icke hindrar, att några sådana tillfälligtvis 

 kunnat vara invandrade från EUesmere land 1883. 



Efter vai'gfyndet vid Umanak på västra Grönland blefvo inga vargar funna någon- 

 städes i landet, förr än Nathorst 30 år senare kom till östra kusten. Han fann där såväl 

 vargar som vid flera tillfällen spår efter dem och erhöll skinnet af ett exemplar, som 

 blifvit skjutet af en norsk fångstman vid Gap Berghaus (ungefär 74°15 n. br.). ^) Detta 

 af Nathoest hemförda vargskinn var det första, som är kändt från östra Grönland och 

 det andra från nämnda land. 



Under den af mig ledda zool. expeditionen till östra Grönland år 1900 erhöllos 

 tvenne vargar. Den ena, en äldre hona, köptes af samme fångstman, af hvilken Nathorst 

 erhöll sin, nämligen skepparen N-iESö från Norge. Denna varg var skjuten i juli månad 

 uppe vid Sabineön. Det andra exemplaret, en gammal hane, fälldes af mig själf vid 

 Myskoxfjorden den 16 augusti. Dessutom iakttogos af mig tvenne färska vai^gspår vid 

 Kap Broer Ru3's den 31 juli, tvenne på låglandet innanför Myskoxfjorden den 16 augusti 

 och tvenne vid Mackenziebukten den 25 aug. Natten till den 26 ang. hördes en varg 

 tjuta vid Mackenziebukten. 



Dessa iakttagelser jämte hvad vi känna från NATHORSTska expeditionen och från den 

 danska expeditionen är 1900 samt det förhållandet, att renstammen i dessa trakter blifvit 

 i så hög grad decimerad och polarräfven synes vara nästan utrotad, ^) bevisar, att polar- 

 vargen nu mera finnes tämligen talrikt utbredd åtminstone mellan Scoresby sund och 

 Sabineön, eller från 70° upp mot 75° n. bredd och vidare norrut. 



Att polarvargen först under allra sista tiden invandrat till dessa trakter rundt om 

 Grönlands nordspets har Nathorst bevisat. ^) Föregående expeditioner ha nämligen ej sett 

 spår efter detta djur. Såväl den tyska expeditionen, hvilken 1869 — 70 öfvervintrade vid 

 Sabineön, som den danska vid Scoresby sund 1891^ — 92 öfvervintrande expeditionen foro 

 dock med slädar vida omkring. 



De af mig erhållna polarvargarna voro båda äldre djur. Hanen, som fälldes af mig, 

 blef jag i tillfälle att undersöka i färskt tillstånd. Hans kroppslängd var 1,480 mm., 

 hvaraf svansens längd utgjorde 330 mm. Höjden öfver bogarna var 750 mm. och öfver 

 länden 740 mm. Till färgen var han hvit med några få svarta hår på svansen. Detta 

 exemplar, som erhölls den 1 6 augusti, bar en kort och tunnhårig sommardräkt. Den tjocka 

 vinterullen var helt och hållet fälld. Honvargen, som var skjuten i juli månad, bar ännu 

 delvis den tjocka vinterullen. Denna var affallen längs ryggen, men satt i ett omkring 

 50 — 60 mm. tjockt lager kvar på sidorna, benen och länden. 



1) Se Nathorst, Sv. Jägarförbundets Nya Tidskrift, 1899, p. 235. 

 » » Tvä somrar i norra Ishafvet, del II, p. 156, 228. 



-) » » I;, c. 



