18 G. kOLlHOFF, ÖM NORRA POLARTRAKI-IERNAS DÄGGDJtR OOH FÅGLAR. 



rygg med betarna i vädret och tycktes ej vakna, förriVn fartyget var nära att vidröra 

 dera. Då tumlade de om, flyttade sig något åt sidan, men intogo genast samma ställ- 

 nins; igen. 



Till följd af hänsynslös förföljelse från fångstmännens sida är hvalrossen numera 

 sällsynt vid Spetsbergen och förekommer troligen aldrig vid Beeren Eiland, hvarest vid 

 Nordhamnen massor af gamla kranier och ben af honom vittna om hur talrik han förr i 

 tiden varit. 



o 



Vid Spetsbergen sågs under 1898 års expedition endast en hvalross. Ar 1900 iakt- 

 togos 4 stycken i Isfjorderi den 16 juni. Dessas beteende i vattnet var så egendomligt, 

 att det torde förtjäna omnämnas. Liksom om djuren jagat hvarandra summo de i rad 

 på 2 — 3 meters afstånd från hvarandra. När de visade sig öfver vattenytan höllo de 

 hufvudena så lågt, att endast nosen var synlig öfver vattnet, och ryggen höjde sig emel- 

 lanåt något öfver vattenytan. Emellan hvar gång de visade sig summo de 30 — 50 meter 

 under vattnet, och hvarje gång de kommo upp, tedde sig den utandade luften såsom en 

 tjock imstråle till en höjd af omkring 30 — 50 cm. rakt uppåt. 



Den 3 juli 1900 fälldes en gammal hane vid nordvästra Spetsbergen. Denne låg 

 uppkrupen på ett isflak på rygg och sof tungt. I magen på denna hvalross fann jag ett 

 sönderstyckadt, nyligen förtärdt, ungefär halfvuxet exemplar af Pboca barbata. Vid upp- 

 mätning af de sönderstyckade delarna af salen visade det sig, att hvalrossen vid styck- 

 ningen af sitt rof användt betarna. Såväl salens hud som späcket voro nämligen styckade 

 i remsor af ungefär samma bredd som afståndet mellan hvalrossens betar. De sönder- 

 styckade bitarna voro 10 — 15 centimeter breda och 40 — 80 cm. långa. 



Då den tyska expeditionen år 1898 anträffade ett stort antal på midten afslitna 

 polartorskar (Gadus saida) i magen på en hvalross ^) har man således nu fått bekräftelse 

 på fångstmännens uppgift om, att detta djur fångar och förtär såväl större däggdjur som 

 fiskar. I Jägarförbundets Nya Tidskrift (årg. 1900, p. 190) berättas om en hvalross på 

 Grönland, som jagade och fasttog en skadskjuten ejder, som han dock sedan åter släppte, 

 när han förföljdes. Man uppfattade detta som ett utbrott af djurets ilska och trodde icke, 

 att det varit hans mening att äta fågeln. 



Phoca foetida Möller. 



Vikaresälen anträffades mycket talrik vid alla af mig besökta polai'land, där is 

 fanns vid kusten eller i fjordarna. Han är mycket allmän i Spetsbergens fjordar, och så 

 länge fast is finnes därstädes, ser man honom i mängd uppkrupen på denna vid sina 

 brunnar. Han är den enda sälart, som i Ishafvet lefver både under land och bland isen 

 midt ute i hafvet. Utan tvifvel är han äfven den, som går längst in i polar-isen och 

 således närmast polen. När vi under seglatsen mellan Spetsbergen och Grönland 1900 

 råkade komma så långt in bland den grofva polar-isen, att endast smala kanalliknande 

 springor af öppet vatten funnos mellan de oöfverskådliga isfälten, var denna säl under 



') Fauna arctica, p. 04. 



