KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 36. N:0 9. 21 



gå upp, eller visa tecken till att vilja gå upp, på isen, och de äro under dessa sina vand- 

 ringar till ytterlighet skygga. 



När man träffar flockarna uppe på isen är salen däremot föga skygg och vill ej 

 lämna den plats, han utvalt till h\iloställe. Han är lifligare än de öfriga sälarterna och rör 

 sig snabbare både i vattnet och på isen. Huruvida könen, som Quennerstedt uppgifver, 

 tidtals lefva skilda, kunde jag ej utröna. Däremot förvånade det mig att se det långt 

 öfverv-ägande antalet unga djur. Den stora flock, som iakttogs söder om Beeren Eiland 

 den 6 juni 1900, bestod sålunda, som nämndt är, endast af unga djur, och bland en flock 

 på flera tusen individer, som sågs i den yttre grönlandsisen den 10 juli 1900 iakttogos 

 endast några få äldre individer. 



Alla unga djur, som fälldes och sågos, voro af ungefär samma storlek, och att döma 

 efter andra säldjurs tillväxt, skulle dessa alla varit ungar för året af omki'ing 3 — 4 må- 

 naders ålder. Kraniernas utseende, med ännu föga sammanvuxna suturer, tyder härpå, 

 och det förhållandet, att inga mindre ungar kunde upptäckas, talar äfven härför. 



Grönlandssälen går troligen aldrig djupt ned i vattnet. Han följer ytan under alla 

 sina rörelser, och mina undersökningar visade, att han lifnär sig af sådana krustaceer, 

 hufvudsakligast amphipoder, som lefva nära hafvets yta. Troligen lefva de gamla djuren 

 för sig, och det måste då tillskrifvas en ren tillfällighet, att jag ej anträffade någon 

 större mängd sådana. 



'ö^ 



Phoca iDarbata Muller. 



Storsalen är allmän vid Grönlands kuster, där han helt säkert finnes från landets 

 sydspets längs båda kusterna till långt upp mot norden. Då han ej uppehåller sig på 

 sådana ställen, där hafvet är mycket djupt, träffar man honom sällan, där de betydliga 

 djupen gå nära kusten, och det är nog af denna anledning han flerstädes längs Grönlands 

 södra och västra kuster synes vara fåtalig. Vid västra Gi"önland såg och erhöll jag den 

 vid Kap York. På östra sidan var den mycket allmän norr om inloppet till Kejsar Frans 

 Josefs fjord och sågs äfven uppe vid Pendulum- och Sabineöarna. 



Vid Jan Mayen sågs endast ett exemplar den 21 juli. ^) 



Vid västra Spetsbergen är han allmän såväl inne i fjordarna som vid kusten, men 

 förekommer där ej långt ute i hafvet. Öster om Spetsbergen åter, där hafvet är grundt, 

 anträffas han långt ut till sjös. 



Storsalen synes mest lefva spridd eller ock några få tillsammans. Endast inne i 

 de djupa fjordarna såg jag honom i större spridda sällskap. Han träffades mest, där 

 hafvet var jämförelsevis grundt, och uppehöll sig företrädesvis bland sönderbruten, klen 

 hafsis och fjordis. I synnerhet träffas han på den senare, när denna är försvagad och 

 full af vakar, innan den ännu brutit upp; man ser då ett stort antal spridda på isen vid 

 sidan af vakarna. 



^) Att denna art stundom, om äfven fåtaligt, besöker Jan Mayen, och sålunda någon gång ger sig ut 

 på färder öfver djupt vatten, bevisas däraf, att den erhölls vid nämnda ö af den österrikiska expeditionen (Die 

 Internationale Polarforschung 1882 — 1883. Die Österreidhische Polarstation Jan Mayen, p. 131). 



