kongl. sv. vet. akademiens handlingar, band 36. n:o 9. 23 



Antagandet, att dessa djur komma med isen österifrån, styrkes af Winges uppgifter, att 

 de komma först till Julianehaab, därefter till Fredrikshaab, Fiskernaes och vidare mot norr, 

 men att sällan många komma upp till Godthaab. 



Klappmytsen finns ej under land eller inne i fjordarna vid Spetsbergen. Jag har ej 

 sett den där, och Malmgren har ej heller funnit den därstädes. ^) De gamla uppgifterna, 

 af fångstmän om dess periodiska vandringar äfven till Spetsbergen, ^) synas vara allt- 

 igenom oriktiga, öster om Spetsbergen, där hafvet är jämförelsevis grundt, synes den 

 knappt förekomma. Jag såg den ej där under 1898 års expedition. Vid Novaja Semlja 

 är den ej iakttagen. Nathorst sköt ett exemplar (gammal hona) den 5 juni 1882 bland 

 de förut nämnda srönlandssälarna i drifisen söder om Beeren Eiland. Norr och nordväst 

 om Beeren Eiland träffade jag flera gamla djur under 1900 års expedition. 



Så snart vi väster om Spetsbergen kommo ut i is på djupt vatten, uppträdde klapp- 

 mytsen talrikt såväl år 1898 som 1900, och han var sedan allmän väster ut i den glesa 

 isen, ända tills hafvet under det grönländska landet började blifva grundt. Han anträf- 

 fades, liksom Phoca groenlandica, endast bland den glesare isen och aldrig, som Phoca 

 foetida, inne på de stora isflaken eller i de öppna banden mellan dessa. 



Klappmytsen påträffades af mig aldrig i stora sällskap. De äldre djuren uppträdde 

 alltid enstaka och vanligen äfven de yngre, ehuru årsungar några gånger lågo uppkrupna 

 tillsammans med unga grönlandssälar eller voro två, tre tillsammans. 



I regel kan man redan på långt afstånd skilja klappmytsen från andra salar, när 

 han ligger uppkrupen på isflaken. Han lägger sig nämligen på så höga isblock som det 

 är möjligt för honom att komma upp på och nästan alltid på blockens högsta punkt. 

 Ofta ligger han på så höga block, att man förvånas öfver att han kan gå upp på dera. 

 Detta lyckas honom på så sätt, att han med fart höjer sig eller nästan hoppar upp mot 

 isen så högt, att hans tyngdpunkt kommer öfver iskanten, hvarefter han med tillhjälp af 

 framfötterna kraflar sig upp, 



Arsungarna, som anträffades talrikast, voro i juli månad omkring l\/2 meter långa, 

 eller något mera, och dessa voro aldrig i sällskap med gamla djur. Alla ungarna buro 

 en på öfre kroppsdelarna mörkt brungrå dräkt, mörkast på hufvudet och alldeles utan 

 tecken till fläckar. Undi-e kroppsdelarna voro hvitaktiga med skarp gräns. Det ofvan 

 mörka hufvudet, hvars undre sida bar bukens ljusa färg, tedde sig på afstånd som om 

 djuren burit en svart mössa på hufvudet. 



Vid betraktandet af en nyskjuten klappmyts märker man genast, att detta djur har 

 för vana att gå djupt ned i hafvets dunkel. Mina undersökningar visade, att djuret hufvud- 

 sakligast, om ej uteslutande, lefver af cephalopoder, ^) och det synes sannolikt, att dessa 

 djur uppe i ishafvet mest uppehålla sig tämligen djupt under hafsytan. Härför talar 

 äfven det förhållandet, att man så ytterst sällan, om ens någonsin, ser bläckfiskar i det 

 klara vattnet. Att dessa dock finnas i stort antal, bevisas däraf, att skjutna klappmytsar, 

 som påtagligen nyss kommit upp från djupet, haft magen och matstrupen fullproppade 



1) Ofversjkt af K. Vet. Akad. Förh. 1863, p. 134. 

 ") Se LiLLJEBORG. Sveriges och Norges däggdjurj I, p. 728. 



ä) Den säges dock äfven förtära fisk och t. o. m. fånga stora helgeflundror (Winge, 1. c, m. fl.). Tro- 

 ligen angriper den fisk, där hafvet är så grundt, att den kan nä bottnen. 



