24 G. KOLTHOFF, OM NORRA POLARTRAKTERNAS DÄGGDJUR OCH FÅGLAR. 



af sådana. Troligen har man således häri att söka anledningen till klappmytsens för ett 

 lif i det djupa hafvet lämpliga byggnad. För att han lättare skall kunna se nere i hafvets 

 dunkla djup, har han fått ofantligt stora ögon, hvilkas pupiller kunna utvidga sig i så 

 hög grad, att de upptaga nästan hela ögat. Men ej nog härmed, äfven den ögonen om- 

 slutande huden är så rörlig, att den delvis kan omsluta ögat och vid behof undandragas, 

 så att ögat står ut som en stor blåsa. En döende klappmyts, som jag var i tillfälle att 

 iakttaga, förändrade ögonens utseende oupphörligt. An drog han ihop huden kring dessa, 

 så att de fingo oval form och syntes helt små och pupillen sammandrogs till en liten 

 prick. An drog han undan huden på ett egendomligt sätt, så att ögonen blefvo 2 — 3 

 gånger större. Dessa blefvo då mycket utstående och alldeles runda. Pupillerna utvid- 

 gade sig, och ögonen blefvo glaslikt genomskinliga, så att man tyckte sig se genom dem. 



Den luftfyllda blåsa, klappmytsen har på nosen, gagnar honom helt säkert under 

 dykningarna djupt ned i hafvet. På de afbildningar, man vanligen ser, är denna blåsa 

 orätt återgifven. Den sträcker sig nämligen ej endast öfver nosen utan långt upp på 

 hufvudet och ned på dess sidor. Utan tvifvel utgör denna blåsa en luftreservoar, som 

 fylles med luft, när djuret ämnar sig ned i djupet; och att luft vid behof kan pressas 

 ur denna blåsa genom de bakre näsöppningarna ned i lungorna tror jag mig ha iakttagit. 

 Jag säg nämligen ofvannämnda döende klappmyts öppna näsborrarna och fylla blåsan med 

 luft. Därefter andades han utan att blåsans storlek förändrade sig, men plötsligt syntes 

 blåsan på en gång sjunka ihop, under det djuret hade både munnen och näsöppningamia 

 tillslutna. 



Vid flere tillfällen har jag kunnat iakttaga gamla klappmytsar, som sura mit omkring 

 utan att ha sin luftblåsa fylld, men så har hufvudet plötsligt liksom svullnat, fått ett 

 onaturligt stort utseende med nosen mycket svälld, och just då har djuret alltid gått ned 

 och varit mycket länge under vattnet eller ej vidai-e kommit upp inom synhåll. På den 

 gamla klappmytshanen är blåsan mest framträdande, men äfven honan och ungarna ha den. 

 Ehuru den knappt är märkbar hos de unga djuren, är dock huden på främre delen af 

 hufvudet elastisk och skiljer sig från kraniet när man tar uti den. 



Klappmytsens matsmältning synes försiggå mycket hastigt. De flesta af dem jag 

 undersökt, och som blifvit skjutna under det de hvilat uppe på isblock, ha nämligen haft 

 magsäcken tom eller nästan tom, under det de åter, som blifvit fällda i vattnet, haft såväl 

 magsäcken som matstrupen fullproppade med bläckfiskar (Gonatus fabricii). Förutom 

 bläckfiskar har jag vid endast ett par tillfällen funnit lämningar efter några små räkor. 



Fyra klappmytsar, som under 1900 års expedition fälldes ute på det stora djupet 

 mellan Spetsbergen och Grönland, hade en grötliknande lera i magsäcken, och ett par 

 af dem hade magen full däraf. Då djupet här var omkring 3,000 meter, är det otänk- 

 bart, att djuren fått leran från hafvets botten. Det återstår därföre ej något annat 

 antagande, än att de slickat i sig leran på de ofta leriga isblocken. ') Af denna lera läm- 

 nades prof till professor P. T. Cleve i Uppsala, som godhetsfuUt underkastat den under- 

 sökning och i densamma funnit endast rent marina diatomaceer. Att detta fynd skulle 



^) Att de fått denna lera genom förtärandet af bläckfiskar, som möjligen varit vid bottnen och fått lera 

 i sig, är väl knappt antagligt. 



