KONGL. vSV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 36. N:0 9. 25 



bevisa lerans härstamning från det djupa" hafvet synes mig dock föga hållbart, då väl de 

 marina diatoraaceerna mycket lätt genom födoämnen kunnat komma i djurens magsäck och 

 blandats med leran. 



Rangifer tarandus (L.). 



På de delar af västra Grönland, dit eldvapnen framträngt och begagnas af eskimå- 

 erna, var vildrenen redan vid mitt besök därstädes med Nordenskiöldska expeditionen år 

 1883 så godt som utrotad. Det sydligaste ställe vi anträffade den på, var innanför Au- 

 laitsivikfjorden, där en gammal rentjur fälldes. På Harön, norr om Disko, lära funnits 

 några få renar, och norr om Kap York anträffades 8 gamla djur, och där utvisade en 

 mängd spår och fällda horn, att den ännu fanns i rätt stort antal. 



På nordöstra Grönland, där vildrenen ännu under tyskarnas besök därstädes 1869 — 70 

 fanns i stora hjordar, anträffade jag ej någon enda lefvande ren. Vid Mackenziebukten 

 och på den därutanför belägna halfön Hold With Hope funnos en mängd gamla spår, 

 horn och andra lämningar efter renar. Det var just på denna lokal tyskarna iakttogo de 

 stora renhjordarna, och de lämningar vi funno bevisa äfven, att renen förr i tiden funnits 

 där i stor mängd. 



Afven under Nathorsts expedition 1899 iakttogs endast ett fåtal renar, och detta 

 oaktadt han med Antarctic seglade så vida omkring i de inre fjordarna. Han såg 2 vid 

 Hurry Inlet, 25 eller 26 vid det inre af Frans Josefs fjord, 12 vid Renbukten och 2 vid 

 Konung Oskars fjord. ^) Således på ett så stort område endast omkring 42 renar. Då den 

 danska expeditionen 1900, hvilken mest uppehöll sig vid Scoresby sund, ej såg några renar, 

 finner man häraf, att den fordom rika renstammen på östra Grönland, såsom Nathorst redan 

 1899 förklarat, ") till följd af polarvargens invandring blifvit så starkt decimerad, att man 

 har skäl befara dess snara förintande. 



På Spetsbergen, där vildrenen ännu lefver i rätt stort antal, anträffades den under 

 1898 års expedition talrikast kring Van Mijens Bay. De exemplar, som fälldes därstädes 

 i början af juli månad, buro ännu sin hvitaktiga vinterdräkt, hvilken dock satt så löst, 

 att håren föllo i stora lager, när djuren vidrördes. 



Ar 1900 anträffades spetsbergsrenen tämligen talrik i dalgången vid Coal Bay (Is- 

 fjorden). 



Att spetsbergsrenen, som årligen fälles i stort antal af fångstmännen, ej blir ut- 

 rotad, synes bevisa, att den finnes i större antal i de dalgångar, som sträcka sig in i 

 landet, dit fångstmännen ej komma. Särskildt tyckes han vara talrik i den dalgång, som 

 sträcker sig mellan Van Mijens Bay och Coal Bay. Härifrån vandrade renarna under min 

 vistelse vid Coal Bay dagligen ut till denna bukt och kommo då äfven till Advent Bay, 

 där sex djur fälldes i juni månad af en fångstman. 



På de i juni månad fällda spetsbergsrenarna funnos spår af en vid de långa vinter- 

 hårens midt fästad, lätt affallande vinterull, tydande på tendens till anläggning af en 



') Två somrar i Norra Ishafvet. II delen, p. 329. 

 2) Jägarförbundets Nya Tidskrift 1899, p. 235. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 36. N:o 9. 



