KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAN]) 36. N:0 9. 27 



Deras tänder voro mer slitna och kraniets suturer mer sammanvuxna än på andra tjurar, 

 som uppeliöllo sig bland korna. Dessa enstaka tjurar voro i regel äfven större än de, 

 som åtföljde hjordarna. 



De kranier efter döda tjurai-, som i tämligen stort antal påträffades, särskildt vid 

 Mackenziebukten, hade utan undantag tillhört mycket gamla djur. Denna iakttagelse synes 

 visa, att tjurarna vid högre ålder lämna hjordarna och lefva för sig själfva. Sydvästra 

 sidan af Hold With Hope, eller trakten kring Mackenziebukten, syntes vara ett tillhåll för 

 sådana öfveråldriga tjurar, och de många där funna kranier och andra skelettdelar tala 

 äfven härför. Helt säkert hade dessa djur dött af ålderdom. 



Angående myskoxens geografiska utbredning och invandring till östra Grönland har 

 Natiiorst lämnat utförliga uppgifter. ^) Tilläggas kan endast, att jag vid Myskoxfjorden 

 fann flere mycket gamla kranier eller delar däraf, som delvis lågo under jorden, och hvarå 

 hornsubstansen var bortfrätt. Dessa fynd ge ytterligare stöd åt de af Natiiorst gjorda 

 uttalandena, att myskoxen förr i tiden funnits i dessa trakter, ehuru han under den tid 

 eskimåer lefde därstädes synes varit utgången. 



På östra Grönland syntes myskoxarna som föda föredraga gräs och vide (Salix arc- 

 tica). Där gräs växte, var detta afbetadt af dem, och där uppehöllo de sig företrädesvis. 

 De infångade kalfvarna föredrogo äfven gräs framför andra örter, men åto gärna bladen 

 och de späda skotten af vide. Dvärgbjörk åter vägrade de att äta. 



Det besynnerliga förhållandet, att hvarken Nathorst under sin expedition 1899 

 eller jag 1900, ehuru vi sågo ett så stort antal myskoxar, anträffade några unga djur och 

 endast ett jämförelsevis ringa antal kalfvar är svårt nog att förklara. Då det emellertid 

 visade sig, att de öfveråldriga tjurarna lefde för sig, synes det mig möjligt, att äfven de 

 yngre, ännu ej fortplantningsskickliga djuren i regel lefva för sig och bilda hjordar. 

 Möjligen lefva i så fall dessa hjordar i dalgångarna längre in i landet. Möjligt, ehuru 

 mindre sannolikt är äfven, att man måste tillskrifva det en ren tillfällighet, att vi ej an- 

 träffade yngre djur. Det synes emellertid, som om de få på Grönland hittills anträffade 

 unga djuren blifvit funna i trakter, där myskoxen är fåtalig, ett förhållande, som ej 

 talar emot det antagandet, att de unga djuren verkligen draga sig ifrån lokaler, där de 

 äldre i större antal uppehålla sig. 



Kalfvarnas ringa antal synes mig troligast vara beroende på för stor stam. Har 

 myskoxen, som troligt är, i långa tider fört ett ostördt lif, absolut fri från alla fiender, 

 har fortplantningsförmågan, som alltid i sådana fall, nedgått. Det är troligt, att hvarje 

 ko endast föder några få kalfvar och sedan lefver mycket länge som steril. De af 

 d:r Levin under min expedition gjorda undersökningarna tala härför. Det visade sig 

 nämligen, att de flesta af oss fällda korna voro sterila, eller att de åtminstone ej på 

 länge födt kalf. Att de många tjurar, som lämnat hjordarna och i augusti månad, när 

 fortplantningstiden påtagligen nalkades, lefde för sig själfva, hade slutat fortplanta sig, 

 synes vara påtagligt. 



^) Se Tvä somrar i Norra Ishafvet, II, p. 142, och Svenska Jägarförbundets Nya Tidskrift år 1900, p. 2. 



