KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAK. BAND 36. N:0 9. 41 



i sammanhang därmed, att på Spetsbergen ej finnas några stationäi-a roffåglar. Ripan be- 

 liöfver därföre sällan anlita vingarna för att undkomma flygande fiender. Hon HygGV 

 mindre ofta, och därföre äro de skelettdelar, som stå i direkt sammanhang med flygför- 

 mågan, mindre utbildade. 



Det är sålunda tydligt, att spetsbergsripans olikhet i förhållande till fjällripans delvis 

 är framkallad af olika lefnadsförhållanden, men detta innebär ju icke något hinder för att 

 uppställa dessa båda former som skilda arter, då olikheterna äro så betydande och synas 

 vara konstanta. 



En kull med 5 nylagda 'ågg af spetsbergsripan anträffades vid Coal Bay, Isfjorden, 

 den 17 juni. Dessa äro 43 — 45 mm. långa och 31 — 32 mm. tjocka. Till färgen äro de 

 något mörkare än normala 'ågg af den svenska L. mutus, brunaktigt gula med stora svarta 

 fläckar. 



Det visade sig påtagligt, att spetsbergsripan verkligen fäller sina klor tvenne gånger 

 årligen. Af de 22 i juni månad erhållna exemplaren hade alla anlagt nya, tjocka och 

 trubbiga klor, och på en af dessa ripor hängde de långa helt olika formade vinterklorna 

 kvar som hylsor utanpå de nybildade sommarklorna och föllo bort, då de vidrördes. Då 

 det genom denna iakttagelse konstaterades, att spetsbergsripan vid vårens annalkande fäller 

 de långa vinterklorna, anser jag det därmed äfven vara konstateradt, att hon mot vintern 

 fäller de korta, tjocka sommarklorna. Då vinterklorna ha så helt olika form, synes det 

 mig- nämligen ej tänkbart, att sommarklorna kunna förändra form och ombildas tiU 

 vinterklor. Skulle så vara, borde äfven vinterklorna genom nötning förändras till som- 

 marklor. ^) 



Spetsbergsripan synes vara vida utbredd på Spetsbergen. Hon är dock svår nog att 

 finna, därföre att hon sommartiden uppehåller sig långt uppe på de höga fjällen och fjäll- 

 sluttningarna. Under Nathorstska expeditionen 1898 anträffades endast 2 gamla rip- 

 hanar uppe på bergsluttningarna i Belsund. Lämningar efter ripor syntes dock ofta äfven 

 på låglandet, såsom på Axelsöarna i mynningen till Van Mijens Bay. Dessa lämningar ut- 

 visade, att ripan under vintertiden drager sig ned från fjällen och i större antal lefver på 

 låglandet. 



Ar 1900, då hela Spetsbergen ännu i juni månad låg inhöljdt i snö, hade riporna 

 dragit sig ned från de snötäckta fjällen och påträffades då så allmänt på de nedre fjäll- 

 sluttningarna vid Green Harbour och Coal Bay vid Isfjorden, att 20 stycken där kunde 

 fällas. Dessa ripor höllo sig parvis, hanen i sin hvita vinterdräkt uppehöll sig vanligen 

 på snön. Honan däremot, i sin mörka sommardiiikt, undvek alltid att visa sig på snön. 

 Hon uppehöll sig på de bara fläckarna, där hennes dräkt så sammansmälte med den moss- 

 beklädda marken, att hon var ytterst svår att upptäcka. 



I sina rörelser på marken liknar spetsbergsripan mest den skotska moripan (L. sco- 

 ticus). Liksom denna lyfter hon ofta upp sin långa stjärt, och hon har ej det smärta ut- 

 seendet som vår fjällripa. Under flykten åter liknar hon mest fjällripan. Under den års- 

 tid jag varit i tillfälle studera henne, flyger hon dock sällan och visar alls ingen skygg- 



^) Se vidare härom om grönlaiidsripan. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 36. N:o 9. 



