42 G. KOLTHOFF, OM NORIiA POLARTRAKTERNAS DÄGGDJUR OCH FÅGLAR. 



het för människan. Vid ett tillfälle såg jag en hane flyga upp i luften ocli där utföra 

 sajnma vackra jjarningslek, som är säregen för fjällripan, samt därefter återvända till 

 samma snödrifva. Hennes skorrande läte liknar vår fjällripas. 



Lagopus mutus (Montin) var. rupestris (Gmel). 



Ehuru den grönländska ripan i sommardräkten skiljer sig något från vår fjällripa, 

 synes den dock vara så föga skild, att den endast kan betraktas som en lokal varietet. 

 På nordöstra Grönland skiljer den sig därpå, att den ej anlägger den grå höstdräkten så 

 fullständigt som den svenska fjällripan, och på södra och västra Grönland därigenom, att 

 särskildt den gamla honans sommardräkt är mörkare. Den förra afvikelsen är dock lätt 

 förldarlig. Den korta sommaren gör, att vinterdräkten anlägges mycket tidigare än i 

 Sverige. När den svenska fjällripan fått sina ungar fullväxta, flyttar hon med dem upp 

 på de kala, grå fjällkrönen och anlägger däi'före denna gråa dräkt, som så mycket liknar 

 fjällets yta. Pä nordöstra Grönland äro fjällen snöbetäckta redan så snart ripungarna 

 blifvit fullt utvuxna. Den hvita dräkten lämpar sig därföre bättre, och de anlägga den 

 äfven mycket tidigt. Sålunda hade de ripor, som den 24 augusti anträffades vid Kap 

 Franklin, redan till hälften anlagt sin hvita vinterdräkt. Visserligen synes skelettbygg- 

 naden mig något olika, men dtå jag endast har skelett af hona och af yngre fåglar, är 

 det osäkert, om dessa olikheter äro konstanta. På kraniet synes näbbet vara mer utdraget 

 och lägre samt näsöppningarna större. Formen på kraniets främre del synes därigenom 

 närma sig L. hemileucurus. Winge, som undersökt ett större antal grönländska ripor, \) har 

 ej heller funnit tillräckligt stora olikheter för att skilja den grönländska ripan från Europas 

 fjällripa. 



Grönlandsripan anträffade jag allmän på de flesta af mig besökta lokaler på södra 

 och västra Grönland. Jag sökte henne dock förgäfves vid Tasiusarsoak och äfven vid 

 Kap York på nordvästra Grönland. Hon fanns på Harön, norr om Disko, vid Konung 

 Oskars hamn på östra Grönland och var tämligen vanlig kring Kejsar Frans Josefs fjord 

 och kring Mackenziebukten på nordöstra Grönland. Nathorst fann henne äf^'en på Pen- 

 dulumön. 



På nordöstra Grönland träffades ripan 1900 endast uppe på fjällsluttningarna och 

 på fjällen. I det inre af Frans Josefs fjord iakttogs hon äfven nära stranden af Nat- 

 horst, som där sköt en fullvuxen ungfågel den 11 augusti 1899. Första dagarna af 

 augusti 1900 voro ripungarna därstädes ungefär halfvuxna, och fjorton dagar senare voro 

 alla, som anträffades, redan fullvuxna. 



Två gamla honor, som fälldes vid Mackenziebukten den 11 augusti 1900, lämnade 

 en god inblick i ripans klofällning. De gamla slitna vinterklorna voro nämligen färdiga 

 att falla bort och sutto helt löst i form af hylsor utskjutna på de nya, korta och trub- 

 biga sommar-klorna. Alla gamla hanar, som blefvo fällda, hade redan slitna sommarklor, 

 ett tydligt bevis på att honan till följd af rufningsbestyren får klofällningen försenad. 



1) Herluf Winge, Grönlands fugle, p. 124. 



