KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAK. BAND 36. N:0 9. 53 



Vid min expeditions besök på Spetsbergen i juni manad 1900 var det helt andra 

 föi'hållanden rådande där än 1898. Hela landet låg då inhöljdt i djup snö, fjällslutt- 

 ningarna voro täckta däraf, och gässen voro således utestängda från sina vanliga häck- 

 platser. De voro tvungna att lägga sina bon där bara fläckar funnos. Sålunda fann jag 

 dem häckande i tämligen stort antal vid Coal Bay, där deras bon anträffades på yttersta 

 kanten af de höga och branta strandvallarna. För sina 'Ågg hade fåglarna krafsat upp 

 en grop i marken samt byggt en enkel rede af torrt, dunblandadt gräs. När jag nal- 

 kades den rufvande honan, säg jag nästan alltid hanen stå vid hennes sida. Vanligen 

 låg honan kvar på äggen, tills jag kom på omkring 150 — 200 meters afstånd. Då 

 hjälptes de båda fåglarna åt att täcka öfver äggen med jord och mossa, och detta gjorde 

 de vid ett par tillfällen så väl, att det var svårt att upptäcka boet. När äggen voro väl 

 dolda, vandrade fåglarna betande därifrån och flögo sedan lugnt undan. Det var tydligt, 

 att de höllo sig lugna för att ej hos mig väcka uppmärksamhet därpå, att de hade 'Agg. 

 Först när de sågo, att jag funnit boet, gåfvo de sin oro till känna med ett ängsligt läte 

 och genom att flyga i halfcirklar omkring platsen. Aggens antal i 2 bon var 5, i tre 

 bon 4 och i de öfriga endast 2 — 3. Till storleken varierade äggen i längd mellan 70 och 

 81 mm., tjockleken var 48 — 54 mm. 



Äfven på de små holmarna vid Kap Boheman träffades denna gås häckande, och 2 

 bon därstädes innehölio den 24 juni 5 och 4 nylagda ägg. I dessa bon var det rikligt 

 med dun, så att äggen lågo i en fullständig dunbädd. Endast honan rufvar, men hanen 

 sågs ständigt vid hennes sida. Den 7 juli 1898 såg jag på den vidsträckta slätten innanför 

 Recherche Bay, Belsund, tvenne gäss, som betade i sällskap med några små ungar. När 

 jag närmade mig dem, tryckte ungarna på den mossbeklädda marken, och de båda gamla 

 gässen vandrade ett stycke undan, hvarefter de helt lugnt foj^tsatte att beta, påtagligen 

 rädda för att genom någon ängslan för mig förråda, att de hade ungar. Dessa voro 

 också omöjliga för mig att finna. 



I likhet med andra gäss lefver denna gås i det strängaste engifte. Afven sedan 

 ungarna kunna flyga och troligen hela första vintern, håller familjen troget tillsammans, 

 äfven om de i stora flockar slå sig tillsammans med andra familjer af samma art. Ett 

 talande bevis härpå såg jag på Grönland den 25 aug. 1900. Ur en stor flock nedsköt 

 jag en ungfågel, och när denne föll, kastade sig en gammal gås ned ur flocken och satte 

 sig bredvid den fallne ungen, hvilken hon högt klagande lämnade, först när jag närmade 

 mig inom skotthåll. 



Att denna gås stundom häckar äfven på Kung Karls land, är alldeles säkert. Ehuru 

 ej några gäss sågos där, iakttog jag vid flera tillfällen spår efter en stor gås. På Kung- 

 Karls ö träffades talrik spillning af stora gäss och äfven skalet af ett ägg, som tillhört 

 denna art. 



Under flyttningen besöker denna gås Beeren Eiland. Massor af spår och läm- 

 ningar efter stora gäss, som helt säkert ej kunde ha varit af någon annan art, anträf- 

 fades där. 



