KONGL. SV. VKT. AKADKMIENS HANDLINGAE. BAND 36. N:0 9. 55 



Belsund, och ett exemplar dödades samma ar vid Advent Ray. Den tyska expeditionen under 

 Lekner träffade en hona med 4 dunungar i Wijde Bay den 8 juli 1898 (Fauna arctica). 



Om de af mig erhållna dunungarna har jag gjort följande anteckningar: Hufvudet 

 och strupen gråaktigt hvita med en stor grå fläck på hjässan och en föga tydlig af sammn 

 färg kring ögat. Halsen och bröstets sidor ljust grå, öfre kroppsdelarna, vingarna och 

 låren mörkare grå. Vingarna baktill kantade med ljust gråhvitt. Bröst och buk gråhvita. 

 Näbbet svartgrått, fötter och ben mörkt skiffergrä. Iris klart mörkbrun. Längd 324 — 

 334 mm. Näbbets längd 16,5 — 20 rara., höjd 11,5 — 13,5 mm. Tarsens längd 48 — 53 rara. 

 Som framgår af måtten, äro ungarna betydligt olika till storleken, och den mindre har 

 på halsen och öfre kroppsdelarna en svag gul anstrykning, som saknas hos den större. 

 Den större ungen är ? och den mindre ef, hvilket tyder på ett par dagars skillnad i 

 ålder, ett fall, som, att döma efter hvad jag sett hos Anser brachyrhynchus, synes vara 

 vanligt hos gässen. I Fauna arctica uppgifves äfven, att de 4 i samma kull funna, ofvan 

 omnämnda ungarna, voro af olika storlek. 



Denna gås har under ruggningstiden en förvånande förmåga att löpa. Äfven de 

 små ofvan beskrifna båda ungarna sprungo med sina föräldrar så snabbt, att det endast 

 efter den största ansträngning lyckades Natpioest och mig att efter mer än 2 kilometers 

 kapplöpning upphinna dera. Under denna jakt fick den gamla hanen, hvilken på stor- 

 leken väl skilde sig från honan, vid flera tillfällen förspräng, och han stannade då alltid 

 för att invänta sin hona och ungarna, från hvilka han ej ville skilja sig, ehuru det gällde 

 hans lif. Hanen hade fällt sina vingpennor och kunde ej flyga, honan åter hade vingarna 

 i behåll, och när slutligen den ena ungen och hanen fälldes, flög hon bort. 



Brenta bernicla (L.). 



Denna gås är af mig ej iakttagen på Grönland. Enligt Winge häckar hon först 

 norr om Upernivik på västkusten och på nordkusten. På östra kusten var hon ej med 

 säkerhet funnen, förrän Nathorst den 7 juli 1899 såg 4 exemplar i sundet mellan Pen- 

 dulumön och Sabineön; ett annat fälldes af jägmästaren E. Nilsson i närheten af Kap 

 Berghaus den 14 juli samma år. ^) 



På västra Spetsbergen är denna gås mycket allmän och häckar talrikt tillsammans 

 ■med ejdern på nästan alla af mig besökta låga, mossbeklädda små öaT, såväl vid kusten 

 som långt inne i fjordarna. I största antal fann jag henne bosatt på Dunöarna och Is- 

 öarna utanför sydvästra Spetsbergens kust samt på Förlandsöarna på västra sidan om 

 Prins Charles förland. Ar 1900 häckade hon äfven på holmarna vid Kap Boheman i 

 Isfj orden. 



Så snart holmarna i juni månad blifva snöfria, gräfver hon en grund grop för äggen 

 i den mossbeklädda marken, där äggen läggas utan annan rede än fågelns eget dun. Den 

 27 juni 1900 var jag på Förlandsöarna i tillfälle att undersöka ett stort antal bon, hvilka 

 innehöllo nylagda eller föga rufvade ägg. De flesta äggkullarna bestodo af 3, 4 och 5 



') Nathorst, Tvä somrar i Norra Ishafvet, II delen, p. 94, 155. 



