64 o. KOLTIIOFF, OM NORRyV POLARTRAKTERNAS DÄGGDJUR OCH FÅGLAR. 



någon enda ismas i närheten af land. Nathorst talar ej heller om ismåsar under sin 

 seglats längs kusten år 1899. och den tyska expeditionen 1869 — 70 fann den endast ute 

 bland isen. Scoresby, som säger, att den 1822 iakttogs i betydlig mängd vid kusten, 

 menar helt säkert bland isen ute i hafvet. 



På Spetsbergen tinnes ismasen öfverallt och går där långt in i fjordarna. Jag 

 var emellertid ej i tillfälle att där besöka någon af dess häckningsplatser. Först på 

 Kung Karls land blef jag den 5 aug. 1898 i tillfälle att studera fågeln på häckplatsen. 

 Vid Kap Weissenfels på Svenska förlandet häckade en liten koloni på 10 — 15 par till- 

 sammans med Rissa tridactyla. I en brant bergvägg, som stupade lodrätt ned i hafvet, 

 hade fåglarna byggt sina bon. Malmgren uppgifver, att han på Spetsbergen funnit denna 

 art ha sina bon lägst i bergväggen, lägre än Rissa tridactyla. Här var förhållandet om- 

 vändt, och några ismåsbon voro belägna så högt upp, att fyra af dem kunde nås upp- 

 ifrån. Bona voro ganska stora, byggda uteslutande af grön mossa, ^) och två af dem 

 innehöllo hvartdera två nästan fullvuxna ungar. I ett bo fanns en uno;e och i det fiärde 

 ett starkt rufvadt ägg. Dessutom iakttogos några ungar, som lågo på små afsatser i 

 berget, där inga bon funnos, och där det ej ens fanns någon fördjupning i hvilken fågeln 

 kunnat ha ägg. Då dessa afsatser genom den branta bergväggen voro skilda från andra 

 afsatser och ungarnas vingpennor ännu ej voro utvuxna, hade dessa således ej kunnat 

 komma till denna plats på annat sätt än genom att bäras dit. Detta bevisar således, att 

 de gamla fåglarna stundom pläga flytta sina ungar från boet. Innan jag gjort denna 

 iakttagelse, berättade min preparator, att han på samma lokal sett en kryckja taga en 

 unge i vingen och med den flyga öfver till en nära intill belägen bergafsats. Det tro- 

 ligaste är, att det var en ismas han såg utföra denna manöver. Anledningen, hvarför 

 ungarna flyttas, är svår nog att utforska. Möjligt är, att orenligheten i bona drifvcr fåg- 

 larna att flytta. En annan möjlighet synes mig vara, att den mängd podurider, som i 

 polarländerna stundom samla sig i måsarnas bon, och som jag på Beeren Eiland såg 

 alldeles täcka bon af Larus glaucus, göra vistelsen i bona outhärdlig för fåglarna. 



På Kung Karls ö häckade ismasen tillsammans med kryckjor i stor mängd på tre 

 skilda lokaler. De stora kolonierna bebodde höga branta bergväggar och hade sina bon 

 högt uppe i branterna, där de voro fullkomligt oåtkomliga. På den öster om Kung Karls 

 land belägna, helt låga Abels ö anträffades ismasen 1 898 af Lernerexpeditionen häckande 

 i stor mängd, och den hade här sina bon på släta marken. Såväl ägg som ungar i alla 

 åldrar anträffades där, och många hade lagt äggen på släta raai'ken, alldeles utan bo. 

 Högst 2, ofta blott ett ägg eller ungar anträffades i hvai^je kull. ^) 



På Giles' land träffade Nathorst och jag ismasen häckande i stor mängd den 19 

 aug. 1898. 



När vi kommo i land på den isfria sydvästra delen af landet, sågo vi hundradetals 

 ismåsar, sora dels sutto på det låga landet och dels sväfvade däröfver. Landet var täckt 

 af ett tunt lager nyfallen snö och syntes fullkomligt sterilt. Bland stenar och grus och 

 på själfva berghällen hade fåglarna byggt sina bon. Märkligt är, att ehuru de gamla 



^) De liknade således ej de bon, som af Malmgren omtalas fråu Spetsbergen. (ÖfversiUt af Kungl. 

 Vet. Akad. Förhaudl. 186.3, p. 103.) 

 ^) Fauna arctica, p. 83. 



