66 G. KOLTHOFF, OM NORRA POLARTRAKTERNAS DÄGGDJUR OCH FÅGLAR. 



stranden. Till en början var det endast kryckjor, som flaxade öfver stimmet, men sedan 

 infunno sig några ismäsar, och då drogo sig kryckjorna genast nndan. Ofta sågs Larus 

 glaucus fråssa på kadaver af isbjörnar eller salar, och dessa fåglar lämnade alltid plats 

 för ismåsarna, när dessa närmade sig. Vid ett tillfälle iakttogos trenne borgmästarmåsar, 

 som höllo på att äta af en sälkropp. Plötshgt kom en ismas och satte sig bredvid dem. 

 De stora måsarna drogo sig då genast undan, lämnande plats för ismasen, och satte sig 

 afvaktande på isen något därifrån. 



Ismasen är en asätande fågel, som med största begärlighet slår sig på kadaver, hur 

 gamla dessa än äro. Vid styckandet af födan fasthåller han densamma med tillhjälp af 

 sina kraftiga klor, hvilkas starka utveckling härigenom blir förklarad. Han äter, som Malm- 

 gren riktigt nämner, säldjurens exkrementer och för resten alla ämnen ur djurriket, som 

 han kan åtkomma, men han fiskar äfven själf, och jag såg honom fånga ganska stora polar- 

 torskar. Han förtär äfven en myckenhet kräftdjur. De, som fälldes ute bland isen mellan 

 Grönland och Spetsbergen, hade vanligen magsäcken fullproppad med amphipoder. 



Ismasens förmåga att se långt är rent af beundransvärd. Ofta har jag varit i till- 

 fälle att iakttaga, att om man på isen skjuter ett djur och isen färgas röd af dess blod, 

 komma ismåsar dit, äfven om man under tlera timmar förut ej sett någon sådan. På så 

 långt afstånd, att man knappt kan se fåglarna, upptäcka de genast blodet på isen och 

 flyga direkt dit. Ja, man ser dem vid sådana tillfällen komma flygande så långt bortifrån, 

 att de helt säkert upptäckt blodfläcken på isen, långt innan ett människoöga kunnat upp- 

 täcka dem. De flyga härunder i regel på en höjd af 40 — 50 m. öfver hafvet och sätta 

 sig ofta på höga isblock. 



Först den 25 augusti anträffades under 1898 års polarexpedition den förste utflugne 

 ismåsungen, hvilken då fälldes vid Greyhook på Spetsbergen. Under 1900 års expedition 

 träffades unga fåglar för året i så stort antal mellan Grönland och Jan Mayen, nära yttre 

 iskanten norr om sistnämnda ö, att 19 stycken fälldes den 28 aug. Då ismasen ej finnes 

 vid den närmast belägna grönländska kusten, bevisa dessa fynd, att ungarna, så snart de 

 kunna flyga, begifva sig af på mycket långa utfärder öfver det isuppfyllda hafvet. 



Ungarna i sin första fjäderdräkt variera mycket till färgen. Fem exemplar, som 

 af mig togos på Kung Karls land den 5 aug. 1898 och som ännu ej voro flygfärdiga 

 och delvis buro dundi'äkt, hade följande utseende: Till längden varierade de mellan 310 

 och 330 mm., stjärten var utvuxen till en längd af 60—77 mm. Hufvudet, halsen, buken 

 och öfvergumpen voro klädda med fint, grått dun, hvilket var särdeles långt på halsen. 

 Den under utväxt varande fjäderdräkten var rent hvit med mörka gråbruna fläckar på 

 vingarna och ett band af samma färg öfver stjärten, nära dess spets. De varierade till 

 färgen så till vida, att de tre voro fläckiga endast på vingpennornas spetsar och på vin- 

 gens framkant, under det de båda andra voro fläckiga äfven på vingarnas täckfjädrar, på 

 framryggen, halsryggen och de fjädrar, som voro synliga på hufvudet. Näbbet var mörkt 

 skiffergrått, mot spetsen hvitaktigt, fötter och ben svarta, iris brunsvart. 



Af de ungfåglar, som fälldes bland grönlandsisen den 28 augusti 1900, voro några 

 betydligt fläckiga på kroppen, under det andra saknade fläckar på dessa kroppsdelar. 



Kapten J. Kjeldsen, som 1898 träffade ismasen häckande i mängd på en liten låg 

 holme vid Kap Oppolzer på Frans Josefs land, förärade mig en helt späd unge i dun- 



