76 G. KOLTHOFK, OM NOEKA POLAETKAKTEENAS DÄGGDJUR OCH FÅGLAR, 



det ej kan bli frågan om att skilja dem. Dock synas de, i stort sedt, ha olika utbrednings- 

 område. Sålunda är vid Beeren Eiland den mörka i så hög grad öfvervägande äfvensom 

 vid Spetsbergen och öster därom, att den ljusaste formen där är nästan sällsynt. Den 

 med rent hvitt hufvud och hals är i dessa trakter så pass fåtalig, att jag med säkerhet 

 ej såg en sådan på tusen mörka. Under min resa västerut frän Spetsbergen fann jag, att 

 de ljusa stormfåglarna blefvo alltmer öfvervägande, ju längre jag kom mot sydväst, och 

 vid Jan Mayen fanns ej mer den mörka formen. Vid Färöarna, där jag på Stora Dimon 

 och Myggena3S fann stormfågeln häckande i stor mängd, voro alla ljusa med rent hvitt 

 hufvud, hals och buk. Så var äfven fallet vid Vestmanöarna, vid Island och Islands östra 

 och södra kust. Längre mot väster, nära södra Grönland, började åter de mörka att upp- 

 träda. Redan i Davis sund voro dessa vanliga, och ju längre jag kom mot norden, väster 

 om Gi'önland, ju mer öfvervägande blefvo de, tills slutligen alla stormfåglar, som sågos 

 uppe i Baffinshafvet, voro mer eller mindre mörka. 



Af dessa iakttagelser skulle man kunna draga den slutsatsen, att den mörka storm- 

 fågeln är en nordligare form. Mig synes den ljusa tillhöra Atlanten, där den är ljusast 

 vid de sydligaste häckplatserna, samt den mörka Ishafvet öster och väster därom. ^) En 

 af Natiioest 1899 vid Jan Mayen iakttagen helhvit stormfågel var antagligen en albino- 

 varietet. 



Förutom till kroppsfärgen, har det stora antal stormfåglar jag varit i tillfälle under- 

 söka visat, att de äfven till storleken och näbbets färg variera i så hög grad, att de 

 skilda raser man under namn af Fulmarus minor och Fulmarus glupischa på grund af 

 afvikande storlek och näbbfäi'g velat uppställa, ej äro berättigade. 



Under mitt besök på Beeren Eiland med Nathoests expedition 1898 hade jag rikt 

 tillfälle att studera stormfågeln vid häckplatsen. På ett lätt åtkomligt ställe klättrade 

 jag den 13 juni upp i ett berg, där stormfåglar i mängd lågo på sina ägg. De rufvade 

 här i all sämja bredvid kryckjornas bon, och Uria troile och briinnichii häckade i mängd 

 tillsammans med dem. Äfven Larus glaucus hade byggt sina bon och hade kläckfärdiga 

 ägg midt i detta fågelvimmel. När jag krypande närmade mig de rufvande stormfåglarna 

 och kom dem 3 — 4 m. nära, slungade de ur sitt gap en afskyvärdt illaluktande, tran- 

 blandad vätska emot mig. Denna vätska, som äfven innehöll bitar af fettämnen, slun- 

 gades fram med sådan kraft, att den träffade mig i ansiktet på ända till tre meters af- 

 stånd. Samma fågel hade förmåga att tre gånger å rad på så sätt spotta på mig, men 

 portionerna blefvo mindre för hvar gång, och slutligen var fågelns maginnehåll uttömdt, 

 och han hade ej mer något att försvara sig med. Endera gaf han sig då af ägget och 

 flög boi't eller lät han sig fångas med blotta handen.' 



Aggen voro den 13 juni nylagda eller, mer sällan, något litet rufvade. Att det tar 

 en rundlig tid, innan ungarna blifva fullvuxna, synes däraf, att dessa, när vi på åter- 

 resan foro förbi ön den 3 september, ännu ej voro utflugna, ehuru alla de på ön häckande 

 alkfåglarna då tycktes ha lämnat häckplatsen. Det visade sig, att båda könen rufvade 

 växelvis. Vid flere tillfällen iakttog jag stormfåglar komma flygande utifrån hafvet och 



1) Malmgrens uppgift (Öfversikt af Kongl. Vetensk. Akad. Förhandl. 1863, p. 106), att de mörka storm- 

 fåglarna äro yngre fåglar, är således ej riktig. 



