KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 36. N:0 9. 81 



Huruvida Uria brunnichii bör betraktas som själfständig art eller som en nordlig 

 form eller varietet af Uria troile, är en fråga, sotn Swenander i sin afhandling oui Beeren 

 Eilands fåglar ^) synes inig fullständigt ha löst. Begreppen om art kunna uppfattas mycket 

 olika. Mig synes, att en fågelform, som så mycket skiljer sig från den eller de närmast 

 besläktade, att oaktadt den finnes på samma lokaler, den dock ej parar sig med denna 

 eller dessa och ej variei-ar så, eller uppträder i mellanformer, att man finner öfvergångar 

 mellan dem, bör betraktas som art. Sedan jag på Beeren Eiland, där både Uria troile 

 och U. brunnichii förekomma i otaliga skaror och häcka tillsammans, ej bland mångfal- 

 diga tusendetal funnit något enda individ, som i minsta grad tyder på mellanform, har 

 jag alldeles klart för mig, att U. brunnichii bör betraktas som en väl skild art. Härtill 

 kommer äfven, att den i så mycket verkligen afviker från U. troile. Vid jämförelse 

 finner man, som bekant är, genast, att kroppsformen är olika. Såväl kroppen som halsen 

 och hufvudet äro kortare och gröfre hos Uria brunnichii. Vingarna äro i förhållande 

 till kroppens storlek längre än hos U. troile. Lägger man nu till dessa olikheter den 

 skillnad, som finnes på näbbet, kraniets form, de svällda, blåhvita kanterna på öfver- 

 näbbet, som aldrig finnas spår till hos U. troile, samt de nästan rent hvita sidofjädrarna, 

 som hos U. troile äro så mycket svarta, att däraf uppstår ett svart band längs sidan, 

 torde man häri ha karaktärer nog för att vara berättigad att uppställa fågeln som art. 

 Härtill har Swenander genom beskrifning och sina vackra af bildningar^) påvisat, att äfven 

 ungen i dundräkt såväl till näbbets form som till dundräkten är betydligt skild från ungen 

 af U. troile. 



Det förhållandet, att jag bland många tusenden, som jag sett på nära håll, ej funnit 

 någon enda individ, som kunnat föras till varieteten ringvia, som man så ofta finner hos 

 U. troile,") talar äfven för, att den är skild från denna.*) 



När man ser de båda arterna flyga öfver hafvet, äro de lätta att skilja därpå, att 

 U. brunnichii ser kortare ut och saknar det svarta bandet längs sidan. Den ljusa kanten 

 på näbbet lyser hvit och synes ganska långt. 



De undersökningar jag varit i tillfälle göra, såväl på västra Grönland som på Jan 

 Mayen, Spetsbergen och Beeren Eiland, visade, att båda könen rufva ägget, men att hoimn 

 därvid är vida flitigare än hanen. Sålunda ha nästan alla, som blifvit fångade på ägget, 

 varit honor. Detta oaktadt ha äfven hanarna liggfläckar, ehuru vanligen vida mindre 

 än honornas. Så var äfven fallet med U. troile på Färöarna och Beeren Eiland. Det 

 är därföre sannolikt, att hanen rufvar endast de stunder, som honaii behöfver för att 

 skaffa sig föda. Bland tusendetals rufvande fåglar ser man nästan aldrig något ägg ligga 

 öppet. Fågeln lämnar ej gärna ägget förrän dess make kommer och ufvertar rufningen. 

 Hur såväl denna art som U. troile rufva ägget i stående ställning och därvid hålla det 

 fast mellan tarserna har Swenander redan beskrifvit. ^) 



1) Bihang till K. Vetensk. Ak. Handl. Band 26, Afd. IV, N:o 3. 



2) L. c. 



') Den egendomliga varietet af denna art, en ung fågel i vinterdräkt, Iwaraf liufvudot är afbildadt i 

 Österrikiska Jan Mayen-expeditionens publikation (Die Internat. Polarforschung 1882 — 83. Dio Österreichische 

 Polarstation Jan Mayen fig. 3), kan pä intet vis föras till var. ringvia. 



*) Se dock hvad förut är sagdt härom angående U. troile, var. ringvia. 



") L. c. 



K. Sv. Vet. Akad. Ilandl. Band 36. N;o 9. 11 



