82 G. KOLTHOFP, OM NORRA POLARTRAKTERNAS DÄGGDJUR OCH FÅGLAR. 



I medio af augusti började alkungarna vid Ishafsländerna att lämna häckplatserna. 

 Den 21 i nämnda månad 1898 voro de vid Spetsbergen redan talrika i hafvet. De flesta 

 ungarna äro, då de lämna häckplatserna, ej mer än halfvuxna. Hur dessa små ungar 

 komma ned från den ofta svindlande höjden, är en fråga, ganska svår att besvara. Alla 

 försök jag hittills gjort för att utröna detta ha misslyckats till följd däraf, att jag aldrig 

 under den rätta tiden varit i tillfälle uppehålla mig vid någon koloni, där fåglarna med 

 framgång kunnat iakttagas. Newton har påpekat,^) att vingarna utveckla sig förvånande 

 hastigt hos de små ungarna, och tror, att de sväfva ned på sina späda vingar.") Det 

 synes mig ej omöjligt, att så stundom är fallet, men jag har svårt för att tro, att detta 

 i regel är förhällandet. Vid några tillfällen har jag funnit stora kolonier af U. brunnichii 

 så belägna, att fåglarna haft rätt långt att flyga öfver land för att nå hafvet, och jag kan 

 ej tro, att det är möjligt för en halfvuxen unge att flyga flere tusen meter från berg- 

 väggen ned till hafvet. Att de små alkungarnas vingar utveckla sig mycket tidigt, emot 

 hvad förhållandet är med våra andra alkfåglar, har äfven jag iakttagit och antagit detta 

 stå i direkt förhållande till fågelns tidiga lif på hafvet. Om vingarna ej vore utvecklade, 

 skulle ungarna ej så tidigt kunna lefva i vattnet, då vi veta, att det hufvudsakligast är 

 med vingarna, som dessa fåglar simma, '^j och att de ej kunna dyka med en skadad vinge. 



För min del är jag mycket böjd för att tro, att den gamla alkhonan bär ned sin 

 unge till hafvet, och att hon därvid med näbbet fattar ungen om ena vingen. Hvad som 

 ger mig anledning till denna åsikt, är det förhållandet, att jag på Stora Dimon vid Fär- 

 öarna flere gånger såg halfvuxna ungar af Uria troile ungefär lika stora, som jag ofta 

 sett långt ute till hafs, störta ned från bergväggen och slå ihjäl sig. På de lägre af- 

 satserna i detta, stora fågelberg lågo hela lager af döda ungar, och bland dessa såg jag 

 hundi'atals, som voi'o just vid den storleken de pläga vara, när de lämna häckplatse». 

 Om nu dessa ungar med hjälp af sina små vingar verkligen kunna flyga t. o. m. långa 

 sträckor öfver land, borde de ej behöfva störta ned och slå ihjäl sig i så stort antal ifrån 

 en bergvägg, som stupar lodrätt ned i hafvet. En annan iakttagelse, som stöder mig i 

 den här uttalade åsikten, är att jag ofta ute i hafvet vid hotande fara för ungar af såväl 

 U. troile som U. brunnichii sett den gamla honan med näbbet ta sin unge i vingen och 

 tvinga honom att dyka. Denna iakttagelse bevisar, att modern åtminstone någon gång- 

 bringar sin unge hjälp medels ett kraftigt tag med sitt näbb, och det synes mig därföre 

 ligga nära till hands, att hon på samma sätt hjälper honom ned i vattnet. Detta så mycket 

 mer, som man känner, att flere sjöfåglar, som lägga sina bon i träd, transportera ned 

 sina ungar på detta sätt. 



Mycket märkvärdigt är det, att dessa små ungar så fort kunna komma långt ut i 

 hafvet. Sålunda träffade jag under en resa mellan Färöarna och Island i juli månad 1872 

 små halfvuxna ungar af Uria troile på 60 — 70 minuters afstånd från land. Dessa ungar 

 följas endast af en af föräldrarna, utan tvifvel af honan. Jag antager detta därföre, att 

 det visat sig vara honan, som flitigast matar ungarna, så länge dessa äro kvar i berget, 



1) Ibis 1865, p. 218. 



^) Häri instämmer äfven Swenander, som tror, att vingarna begagnas som fallskärm. (L. c.) 

 ^) De försök jag gjort att släppa halfvuxna ungar af Mormon arcticus, hvilka ej haft vingpennorna ut- 

 vuxna, ned i hafvet, ha resulterat i att dessa inom en kort stund drunknat. 



