KONGL. SV. VET. AKADEMIENS MAN]n,INGAH. liANl) 36. N:u 9. 83 



och visar dem mera ömhet äii hanen. Visserligen hämtar äfven hanen föda till dem, så 

 länge de äro små, men honan värdar dem med större omsorg och får till följd däraf 

 äfven sin dräkt mer sliten, och i regel har hon, soni sagdt, vida större liggfläck. Så snart 

 ungen kommer i sjön, lämnar således hanen honom helt och hållet i honans vård. Derma 

 skyndar med sin unge ut åt öppna hafvet, och inoin kort ha alla lämnat häckplatserna 

 och synas sedan rent af sky de fjordar eller öar, där de haft sin häckplats. Senare mot 

 hösten, när alla de millioner alkor, som häcka på Spetsbergen, Beeren Eiland och Jan 

 Mayen, fördelat sig öfver hafvet, äro de som försvunna. I närheten af de land, där de 

 under sommaren svärmat omkring i mångfaldiga tusendetal, ser man ej mer någon enda 

 alka, och ute på hafvet äro de så glest fördelade, att man sällan ser många. När jag 

 med Nathohsts expedition den 3 sept. 1898 passerade tätt förbi Beeren Eiland, sågs ej 

 någon enda alkfågel. Alla hade påtagligen redan lämnat såväl ön som hafvet i dess 

 närhet. 



På Spetsbergen lifnärde denna art sig mest med kräftdjur af flera slag, men ofta 

 såg jag den med fiskar i näbbet flyga upp till häckplatsen. I dess mage fann jag äfven 

 lämningar af Gadus saida, Lumpenus och andra fiskar. 



När jag med Nathuest den 1 juli 1898 seglade in genom Van Mijens Bay på 

 Spetsbergen, sågo vi en mängd af denna alkart, som lågo i en lång rad utbredda tvärs 

 öfver fjorden. Jag såg redan på afständ, att fåglarna voro sysselsatta med fiske, och att 

 de oupphörligt kommo upp från djupet med fiskar i näbbet. Utan tvifvel fråssade fåg- 

 larna på något stort stim polartorsk, hvilket sannolikt hade samma utbredning som 

 fåglarna. Vattnet var här grumligt af lerslam. Då det ser ut, som om denna fågel och 

 äfven andra fiskätande ishafsfåglar föredroge polartorsken framför annan föda, synes det 

 mig märkligt, att man aldrig ser alkorna samla sig under glacierernas branter, där dessa 

 mynna ut i fjordarna, och där polartorsken synes stå i mycket täta stim. Möjligen äro 

 fåglarna rädda för det oupphörliga raset från isen. 



Uria grylle, var. mandtii Licnr. 



Denna fågel finnes talrik längs Grönlands västkust, där jag såg den ofta såväl vid 

 den yttre kusten som inne i fjordarna, och den häckade uppe vid Kap York. 



Bland isen utanför sydöstra Grönland sågs den i juni månad 1883. Vid nordöstra 

 Grönlands kust var den sällsynt. Vi funno den endast i sundet mellan Sabine- och Pen- 

 dulumöarna, där en mindre koloni syntes häcka på yttre sidan af Sabineön. Den tyska 

 expeditionen 1869 — 70 fann den på Sabineön, hvarifrån den hemförde 10 exemplar. ^) 

 Nathorst iakttog den vid Liverpoolkusten. På de af mig besökta lokalerna å Jan Mayen 

 såg jag den ej. 



Ehuru den ej finnes i mängd på Spetsbergen, är den dock mycket allmän där, och 

 häckar på alla för den lämpliga lokaler. Vid Beeren Eiland är den mycket allmän ^), men 



^) Die Zweite Deutsche Nordpolarfahrt 1867—70, p. 221. 



^) Dock, ej som i Fauna arctica uppgifves, allmännare än Uria briinnichii! 



