KONGL. SV. VET. AKADEMIENS IIANDLINOAR. BAND 36. N:0 9. 87 



Mormon arcticus ([..). 



Lunnefågeln antrjlffades af mig vid västra- Grönland endast på en liten ö utanför 

 Tasiusak norr oiri Upernivik den 1 ang". 1883, där en mindre koloni häckade. På östra 

 Grönland har jag ej funnit den. På Jan Mayen häckade lunnefågeln i stort antal, ehuru 

 ej i mycket stora kolonier. 



På västra Spetsbergen är den allmän längs hela kusten och häckar där talrikast i 

 de branta berg, som gränsa intill öppna hafvet. Vanligast fann jag honom vid Dansköns 

 yttre kust. Inne i fjordarna är han fåtalig och finnes ingenstädes i mängd. Lerner- 

 expeditionen 1898, som reste vida omkring på Spetsbergen, fann den häckande i Isfjordeii, 

 Belsund, Kings Bay och Smerenburg Bay samt såg enstaka exemplar i Storfjorden nära 

 Sydkap, men eljest ej vid östra kusten. ^) Malmgren säger, att den var ganska sällsynt 

 på norra Spetsbergen, i Hinlopen Strait och vid Nordostlandet. ^) Ross säger i »Parrys 

 resa 1827», att den fanns i respektabelt antal (»considerable nurabers») vid Lilla Tabh; ön 

 och Walden ön. Waltek talar om den som en stor sä]lsj'nthet vid östra Spetsbergen. ') 1 

 mina under 1898 års expedition förda anteckningar har jag för den 25 augusti skrifvit, 

 att den var rätt vanlig norr om Spetsbergen. 



På Beeren Eiland häckar lunnefågeln allmänt, men ej i större mängd. På Kung 

 Karls land fanns den ej. 



Ute i Ishafvet var lunnefågeln mycket siillsynt. En individ sågs på 7f>°40' nordl. 

 lat. och 0°20' västl. long. Således ungefär midt emellan Spetsbergen, Grönland och Norge, 

 men endast omkring 180 minuter från Jan Majken. 



De af mig i Baffins Bay väster om Grönland fällda exemplaren voro ovanligt stora 

 och kunde med skäl föras till den större formen. Däremot var den mindre formen öfver- 

 vägande på Jan Mayen, och några så stora som de största exemplar man finner på Spets- 

 bergen erhöllos ej där. 



Den större arktiska formen, som af en del författare blifvit uppställd som skild art, 

 är ej ens en konstant form. Mina undersökningar vid Spetsbergen visade, att den där 

 varierade till storleken och till näbbets höjd i så hög grad, att exemplar erhöllos, som 

 t. o. m. voro mindre än den typiska lunnefågel, som finnes i Norge och Sverige. Mellan 

 dessa ovanligt små individer och de största, som erhöllos, träffades en hel serie olika stor- 

 lekar. De minsta exemplar, som anträffades vid Spetsbergen, fälldes i Coal Ba}' i Is- 

 fjorden den 13 juni och i KobbeBay vid Danskön den 4 juli 1900. Ett af dessa, en 

 gammal hona, visade följande mätt: Totallängd 298 mm. Vingens längd 160 mm. Näb- 

 bets längd i rät linje från öfra fjädergränsen 45,5 mm., dess största höjd 30,5 mm. Ett 

 af de andra exemplaren var af ungefär samma storlek. En hane höll således i längd 

 308 mm., vingen 168. En hona var 298 mm. lång och vingen 157 mm. 



^) Fauna arctica, p. 79. 



2) Ofversikt af Kongl. Vet. Akad. Förh. 18G.3, p. 113. 



^) Cab. Journal f. Oriiith. Ergebiiisse eiiier Reise nach Oatspitzbergen, p. 245. 



