Djurvandringar i Lappmarken. 5 
tillhjelp af sina. långa, hvassa klor, hafva med beundransvärd 
snabbhet icke blott klifvit upp för väggar, utan älven, inkommet 
i rum, sprungit. tvärs under sjelfva taket. Mötte ett vatten, litet 
eller stort, så kastade sig Lemmeln deri; och de som ej lyckades 
komma öfver, omkommo sålunda till 1000:de tal; hvarom de på 
träsken kringflytande, och de på stränderna hopade, liken vittnade. 
Vid mötet med -menniskor, hundar, 0. d., eller vid anblicken af 
eld, satte de sig | upprått och angåfvo ett, hväsande eller svagt 
skällande ljud. Anfallne försvarade de sig tappert utan att vika 
undan, och anföllo stundom äfven sjelfve, hvilket icke litet .gene- 
rade barfota fotvandrare. Sedan de bitit sig fast, släppte de van- 
kigen icke sitt tag förrän lifvet slocknat. — F ortplantningen fort- 
gick under vandringen. Små ungar träffades i boet, de större 
åtföljde skaran. Hvad som egentligen utgjort” deras födoämnen, 
vet allmogen icke såkert; men alldrig klagades öfver, att de 
gjort skada på åkrar och ängar, icke heller på något i snaror 
och fållör i skogarna befintligt villebråd. Detta motsåger Nilssons 
uppgift (Skand. Fauna), att ”de under sina vandringar Skola 
anställa stora härjningar.” - Troligen lefva de fördåmligåst af 
mossor, kanske mest renmossa: : ”åtminstone utgöra de en låcker- 
bit för renen, som slukar dem med stor begärlighet ' — Lem- 
lärne försvunno mot hösten; om några öfvervintrat på de syd- 
+) Enligt. fäller a uppgift skall det egentligen vara fjellmössens urin, som 
otgör det för renen begärliga. Såsom exempel på huru snål renen är efter 
detta byte, berättas, att en ren, som märkt en lenimel, troligen en död, 
i ett träd, stått hela dagar sosse på: rofvets nedfallande. 
: 
