37 



fiskar, som följa den lekande fisken oeh förtär 

 dess rum. Troligen utgör strömmingen skälens 

 vanligaste och mesta föda. Under hösten i syn- 

 nerhet nödgas Skävkarlarne icke sällan i förtid 

 öfvergifva sina sa kallade sättningarj da skälhun- 

 darne samla sig till dessa ställen. Skälen sönder- 

 sliter du icke sällan notvedskapen och afbiter all- 

 tid den strömming, som fastnat på sköten. Dessa 

 stympade strömmingar kallas skälbitar och äro 

 nästan de enda strömmingar, som den fattige och 

 sparsamme Skärkarlen förtär, medan de ännu äro 

 färska. Bland de mångfaldiga tillredningssätt, 

 som begagnas för strömmingen , är ett härstädes 

 brukligt bland allmogen, som jag, i förmodan att 

 det är mindre kändt, vill anföra. Man lägger 

 nemligen måttligt sallad strömming i vatten öf- 

 ver en natt, och då han är utsvälld och den me- 

 sta sältan utdragen, fortares han spicken med ät- 

 tika. Vill man blöta den i mjölk, och sedan till 

 densamma tillreda en sås af olja, ättika och pep- 

 par, skall han ähen kunna förtäras af personer 

 med finare smak. 



Torsk-Slägtet (Gadus Lin.). 



Detta talrika slägte tillhör egentligen Nor- 

 den och är utmärkt genom en långsträckt^ tjock 

 och hos de flesta arterna föga hoptryckt kropp, 

 täckt med små, tunna och icke särdeles hårda 

 fjäll, hufvudet, medelmåttigt stort, är viggformigt 

 eller kägellikt, samt utan taggar. Käkarne väpna- 

 de rned små, eller medelmåttigt stora, inåt böj- 

 da, runda och skarpa tänder. Plogbenet har två 

 rader tänder, ställde i vinkelform. Fenorna, till 

 antalet olika. R\ 7 gg fenorna, allmännast, två eller 

 tre. Bukfenorna smala och mycket spetsiga. Anal- 

 fenorna äro äfven, någon gång, tvenne; alla mju- 



