46 



mänhet göra skillnad på sten- oeh ler-lakar, af 

 de förra är den beskrifne; de sistnämde äro lju- 

 sare, med ett mindre friskt utseende. Denna 

 skillnad i färg, härleder sig, efter livad ock nam- 

 net tillkännagifver, från beskaffenheten af det 

 stället der fisken uppehåller sig, och bör, efter 

 min tanke tillskrifvas vattnets beskaffenhet i hvil- 

 ket han lefver. Laken är, hvad man kallar seg- 

 lifvad; men dödas vanligen straxt så snart han 

 är fångad, antingen på det sättet, att halsen af- 

 knäckes, eller, som vanligast sker, att gälen skil- 

 jes från hufvudet. Denna besynnerliga operation, 

 försummas sällan, emedan nästan alla fiskare tro, 

 att Laken uppäter lefvern, så snart han märker 

 sig vara fångad. 



Födämnen. Dessa utgöres af vatten-insek- 

 ter, maskar och smärre fiskar, äfven sådana, som 

 redan tagit röta. Han tros lacka till sig smärre 

 fiskar derigenom, att han beständigt rörer skägg- 

 tömmen och bukfenorna, h vilka båda, de sedna- 

 re med sina trådlika vidhängslen (apophyses) 

 mycket likna maskar. 



Fortplantning. Dess lektid inträffar allmän- 

 nast i Januari. Laken söker då något grund med 

 lerbotten , hvaraf dylika vanligen kallas Lakåsar. 

 Här afsätter han på lerbottnen sin fina rom. 

 Leken fortfar länge, en hel månad och derut- 

 öfver. 



Fångst. Sättet att fånga laken är mång- 

 faldigt. Vanligen tages han vintertiden på lång- 

 ref, så snart sjöarne uppbryta, då oftast krokar 

 af träd helst En (Juniperus communis Lin.) der- 

 till begagnas. Till agn begagnas JVors (Osme- 

 rus eperlanus), som denna tid är lättast att er- 

 hålla. Någon gång fås han med not och ofta på 

 stångkrok, då betesfisken dödt, och derefter blif- 



