vit nedsänkt till botten. Endast under vintern, 

 då leken påstår, fångas laken i mängd. Ryssjor 

 och mjärdar utsättas då på dess lekställen. Han 

 kan äfven metas på så kallad lakskifva, en tenn- 

 skifva med flere krokar, med hvilka laken hug- 

 ges, då han vill gnida sig mot den blanka skifvan; 

 men som detta fiske endast med fördel kan an- 

 ställas om natten på is, och uti en sträng årstid 

 då ofta oblid väderlek inträffar, utöfvas det nu 

 mera sällan. 



Nytta. Laken värderas för sitt hvita, väl- 

 smakliga och helsosamma kött; merendels ätes 

 den färsk. Tillredningen bidrager likväl ganska 

 mycket till den fina smak, som denna fisk anses 

 äga. Kokt som vanligt, endast i saltad t vatten, 

 blir den alltid en torr och mindre smaklig rätt. 

 Sällan torkas eller saltas han till vinterföda, då 

 han likväl skulle kunna användas på lika sätt 

 som Långan (Gadus molva Lin.). Lefvern är 

 onekligen det bästa på hela fisken. Den har all- 

 tid, äfven utan en konstigare tillredning, en an- 

 genäm smak. Fordom blef den insaltad, och skall 

 så tillredd, i smaken mycket likna ostron. Af 

 rommen tillredes ännu, på vissa ställen, kaviar. 

 Allmogen nyttjar det nyss afflådda skinnet att 

 slå omkring spräckta glaskäril; det fastnar, efter 

 torkningen starkt vid glaset, håller bitarne till- 

 sammans och gör kärlet vattentätt. Köttet, sku- 

 rit i smala remsor och starkt torkadt, säges på 

 vissa orter brukas i stället för ljus. Magen med 

 sina masklika vidhängslen kallas af allmogen lak- 

 klo. Den torkas, stötes till pulver, och intages 

 mot frossfeber. Af lefvern bereder allmogen en 

 olja, på det sättet: att lefvern upphänges på en 

 tråd i solskenet, då oljan af sig sjelf utrinner och 

 mottages uti ett undersalt kärl. Denna olja bru- 



