26 



någorlunda fritt från is, stiger strömmingen från 

 det djup, der han tillbringat vintern. Han höjer 

 sig då så nära vattenytan, att en uppkommen 

 storm eller stark blåst drifver honom. När han 

 drifvit stranden så nära, att han icke vill nalkas 

 den närmare, stannar han på det sätt, att hela 

 stimmet vänder sig, som det skedde efter tempo, 

 med hufvudet mot vinden. Så står han nästan 

 orörlig, till dess vinden kastar sig från den strand, 

 dit han blåst. Han vänder sisr i sådant fall åter 

 mot vinden och landet; men stiger det då äfven 

 närmare, för att söka tjenliga uppehållsställen. 

 Har nu vinden drifvit honom till en okänd kust, 

 stryker han längs utåt densamma, till dess han 

 träffar sådana ställen, hvilka han finner passande 

 för lek och uppehålls-ort under sommaren. Kring 

 dessa uppehåller han sig sedan på det sättet, att 

 han stryker än längre ifrån, än närmare intill lan- 

 det, efter som vinden blåser, ty då han sträcker 

 eller rörer sig från ett ställe till ett annat, går han 

 alltid mot, aldrig med vinden eller ström men, utom, 

 som redan är nämdt, under våren, då han låter 

 drifva sig. Denna vandring, som beror af vindars 

 eller strömmars kastning, då fisken stiger från dju- 

 pet, gör att fisket är olika rikt på olika kuster. Blir 

 han flere år å rad, genom samma vind drifven 

 från samma kust, är det naturligt att han årli- 

 gen skall förminskas och slutligen blifva sällsynt r 

 emedan det icke är att förmoda, att han återgår 

 mot hösten och tager sin vinterstation på det 

 stället, från hvilket han flere år å rad blifvit 

 drifven. Så har, åtminstone i denna Skärgård, 

 alltid förhållandet varit och är det ännu. Här 

 har en under många år samlad erfarenhet lärt 

 fiskarena, att om hafvet uppbryter med SW storm ,. 

 som då vanligen blir långvarig, och hvilken lig- 



