ål hafvel. Denna vind kallas af Fiskare: Iiaivina. 

 Laxen visar då, den nästan otroliga styrka, hvar- 

 igenom han förråar kasta sig öfver nog höga klip- 

 por, ända till 6 ä 8 alnar öfver vatten y tan och 

 undviker härigenom de flesta hinder, som ligga 

 i dess väg. Man har trott sig märka, att han iakt- 

 tager en viss ordning då han stiger. Lik fly tt- 

 foglarne skall truppen formera en spetsig vinkel; 

 honorna gå främst, sedan de gamla hannarne, 

 och sist de yngre, som ännu icke kunna fort- 

 planta sig. Der strömmen är djupast, och forssen 

 starkast, framtränger han helst, och älskar ett 

 djupt, klart och kallt vatten, i synnerhet der 

 skugga finnes, under berg och dylikt, der bott- 

 nen består af sten och sand. Under senhösten, 

 sedan han i floden afsatt sin rom, återgår han 

 till hafvet, eller någon större frisksjö, och till- 

 bringar der vintern. Laxens mod svarar icke 

 mot dess styrka; han skyr buller och mörkare 

 kroppar; men tros deremot finna behag i ljusa- 

 re färger. Fiskare bruka att med kalk öfverstry- 

 ka vissa bergklippor för alt locka Laxen till lan- 

 det. Troligen föreställer sig fisken, att den hvita 

 färgen är fraggan af någon större ström. — La- 

 xen dör snart, då han är tagen ur vattnet; men 

 säges växa fort. 



Födämnen: Ehuru glupsk denna fisk är, 

 kan han icke anses vara någon stor-ätare. Hans 

 mesta föda består af smärre fiskar; företrädesvis 

 älskar han likväl maskar och insekter, i synner- 

 het Sjösländor (Phryganeir). 



Fortplantning: Leken, som allmännast an- 

 ställes i floderna, inträffar i Oktober, tidigare 

 eller sednare efter vårens ankomst. Den skall ske 

 med buller, och honan sätter rommen på stenar 

 eller sand in. ni. 



