I I 



ning i atmosferen omöjligen hunnit gå för sig på 

 den korta stund, deras fall genom luften varat, 

 helst det är nödvändigt att fallet redan måst be- 

 gynna vid den första solida partikelns afsättning. 



Anaxagoras gissade, att en sten, som i hans 

 tid föll vid Aegos Potamos, var utkastad från en 

 annan verldskropp. Denna dristiga gissning, in- 

 nebar troligen en riktig föreställning. Den har 

 blifvit understödd af vår tids forskningar. Or„- 

 bers framkastade 1795, i en berättelse om det 

 meteorstens-fall, som inträffade d. 16 Juli . r 794 > 

 vid Siena i Italien, den ide, alt dessa stenar kun- 

 de hafva blifvit utkastade från månen, ehuru han 

 ansåg det då sannolikare, att de kommit från Ve- 

 suvius. Lapi.ace yttrade 1802, i anledning af 

 Howards arbete, samma ide, med det tillägg, att 

 eldfenomenet måste härröra från luftens samman- 

 tryckning genom meteorstenens oändliga rörelse- 

 hastighet vid inträngandet i jordens atmosfer, af 

 h vilken denna hastighet så förminskas, att fallet 

 slutligen sker endast med vanlig fallhastighet. 



Månens åt oss vända sida är full af bergs- 

 kedjor, i h vilka finnas talrika berg, skapade all- 

 deles likt de med krater försedda volkanerna på 

 jorden, och af så ytterligt stora dimensioner, att 

 man med goda tuber ser in i kratern, der man 

 mycket väl urskiljer, alt insidans ena hälft är 

 upplyst af solen, och den andra beskuggad, under 

 det att öfversta ringen, som utgör kraterns Öpp- 

 ning är hel och hållen upplyst. Det synes va- 

 ra anledning att förmoda, att bergen fått denna 

 form af samma orsak som på jorden, det vill sä- 

 ga genom eruptioner. Men om den kraft, som 

 på månen åstadkommer eruptioner är lika stor 

 med kastkraften hos jordens volkaner, så måste 

 den kastade kroppen aflägsnas betydligt längre 



