n8 



från månen än från jorden; ty 1:0 är månens 

 massa blott i-45 procent af jordens, och tyng- 

 den på månen förhåller sig derefter; 2:0 liar må- 

 nen ingen luftkrets, eller en så ytterst tunn, att 

 intet märkbart strålbrytnings-fenomen deri upp- 

 kommer vid fixstjernors betäckning af månen. Ut- 

 kastningen sker således i lufttomt rum, utan nå- 

 got sådant mekaniskt hinder för den kastade krop- 

 pens rörelse, som atmosferen kring jorden åstad- 

 kommer, och som der snart afstannar den; 3:o 

 då utkaslningen sker i en riktning emot jorden, 

 så är den kastade kroppen utsatt för jordens 

 ständigt tilltagande attraktion, under det månens 

 är i ett ständigt aftagande; och 4 :o ligg er jem- 

 vigtsgränsen emellan jorden och månen betydligt 

 närmare den sistnämda. Biot uppger att en kast- 

 kraft af 7771 paris. fot. i sekunden uppnår den- 

 na gräns; med det ringaste öfverskott deri måste 

 den öfverstigas, h varefter kroppen sedan måste 

 falla mot jorden. Denna hastighet är 5 till 6 

 gånger större än den en 24-pundig kanonkula 

 har vid utlöpandet, och ofverstiges af kastkraften 

 i våra volkaner *). De beräkningar, så väl Ol- 

 bers **) som Poisson ***) häröfver anställt, visa, 

 att iden innebär en fysisk möjlighet. 



Åtskilliga omständigheter relativt till meteor- 

 stenarne sjelfva, passa väl in med hvad vi tro 

 oss veta om månen. Meteorslenarne äro genom- 

 sådda med metalliskt jern, som, då stenen, på 

 sätt händelsen är med jordskorpans mineralier, 

 hålles fuktad af lufthaltigt vatten, efter hand ro- 

 star till oxidhydrat. 1 deras ursprungliga hem- 



*) Laplace i v. Zagh's Monothl. Corresp. 1802 Sept., p. 

 277. 

 **) Gilberts Annaler der Physik, XV, 3q. 

 ***) Ib. p. 329. 



